Általános egyházi beszéd

Téma: nemzeti öntudat és élettisztelet 
Eredet: a XXII. Erdélyi Unitárius Ifjúsági Konferencia nyitóbeszédének általánossá módosított változata 
Bibliai mottó: “Tanúul hívom ma ellenetek az eget és a földet, hogy előtökbe adtam az életet és a halált, az áldást és az átkot. Válaszd hát az életet, hogy élhess te és utódaid is!” (5 Móz 30,19)

	Kedves Testvéreim! Valahányszor nemzeti ünnepet ülünk és/vagy magyarságtudatunkat firtatjuk, két tényezőt kell előfeltételként biztosítanunk: a hitelességet és az érdemlegességet, józan és tárgyilagos szemlélődő móddal. Ezek nélkül lényegtelen hablatyolássá válik az ünneplés és hőbörgő öndicséretté a magyarkodás.
	A hitelesség azért fontos, mert csak a felszínesség mögötti ünnepi megemlékezések válhatnak olyan maradandó pillanatokká, amelyek tanításként értelmezik a múltat és így vetítik a reménység fényét a jövőnkre. Éppen ezért, a következőkben elhangzó mondataim céljául nem a múltba nézést, hanem az előre tekintést, esetleg jövőképünk nemzeti vetületeinek valamelyes befolyásolását tűztem ki. Ez semmiképp nem a múltnak való hátat fordítást jelenti, hanem a rajta állók, a közel ezeréves államiság és a több mint 1100 év kárpát-medencei jelenlét gazdagító tapasztalatával tarsolyukban megrakottak helyzetfelmérését és útkeresését. 
Tárgyilagos helyzetfelméréssel szomorúan állapíthatjuk meg, hogy magyar nemzetünk Erdélyben élő része, amelynek jövője iránt közvetlen és feltétlen felelősségvállalással tartozunk, a jelenét és a közeljövőjét illetően nem áll a legfényesebben, hogy egyszerűen fogalmazzak. A helyzetfelmérést így foglalhatnánk össze: vállunkon a múlt igája (a számbelileg kisebbségi állapot), nyakunkon volt egészen a szoros közelmúltig egy utálatos nacionál-kommunista hatalom elnyomása (amelynek hatása napjainkban is alaposan kísért),  szívünkön jövőnk felelőssége. Politikailag tekintve helyzetünkre: természetesen megillető, Istentől eredő jogainknak többnyire nem birtokosai, hanem csak koldusai vagyunk. 
Az előbbiek szerint sajátos erdélyi létünk többletkihívást jelent. A történelmi versenyhelyzetnek megfelelő helytálláshoz erőt ad a hit, miszerint a számbelileg kisebbségiek jussa az egyenrangúsághoz isteni eredetű, s amennyiben külön jogosítványok kellenének a megéléséhez, az éppen a másságunk lenne. E hitben szűkölködve igen könnyen lemondóan hagyatkozunk önazonosságunkból kifosztó sorsunkra, esetleg még bocsánatot is kérünk az illetékesektől, hogy szülőföldünkön magyarnak születtünk, megígérve, hogy ez többé nem fordul elő. Másik változatban, nem hivalkodva, de bátran és következetesen vállaljuk hovatartozásunkat, megpróbáló kihívásaival együtt. A következőkben vegyük a második változat előfeltételét képező, egészséges önmagunkra találás néhány gyakorlati tennivalóját, és a megfelelő következtetések levonásával önvizsgálatunkat tegyük érdemlegessé.
- Elsődleges fontosságú tennivalónak számít a jelenlegi nemzettudatunk káros, nem előre mutató tartozékainak levedlése. Az érthetőség kedvéért egy példát mondok: vessünk véget a siránkozásnak, az önsajnáltatásnak, a nemzeti mélabúságnak, mert könnyekből jövőt építeni nem lehet! A “sírva vigad a magyar” állapot lassan fő nemzeti jellemzőnkké vált (a gulyás, a paprika, vagy közelebbről pl. a szilvapálinka mellett), pedig nyilvánvaló, hogy a földkerekség egyik legborúlátóbb nemzetének ezáltal meghatározott jövőképe nem adhat okot a derűlátásra. Ebben a vonatkozásban példáért ne legyünk önérzetesek a franciákra tekinteni, akik történelemszemlélete nem eltemetett keserűség, mint a miénk, hanem sokkal inkább “a mindenkori jelen élőkkel együtt élő nemzeti imádság”. (Tamási Áron)
- Nemzetszeretetünk is felülbírálatra szorul. A nemzetszeretet elsősorban azt jelenti, hogy felelősséget vállalunk nemzetünk jövője, sorsunk iránt. Eszerint, ha igazán szeretjük nemzetünket, akkor mellőzzük a felesleges magyarkodást: ne magyarkodjunk, hanem a magyarság legyünk mi magunk - értékőrző és -gyarapító életünkkel.... Ne hivalkodjunk "mélymagyarságunkkal" a "hígak" ellenében, hanem a mindenkor bátran vállalt azonosságtudatunk munkánk és alkotásunk eredményében nyilvánuljon meg. Az öndicséretnél becsüljük többre magunkat, majd a hitelesen mérő történelmi idő súlya alatt úgyis eldől, milyen magyarok voltunk. Legyen tartásunk, legyen méltóságunk: kisebbségünket soha ne cseréljük apróságra, és ne árusítsuk tallérokért. Megvan annak a maga értéke.
Összefoglalva az előbbi részt: én azt kívánom magunknak, hogy “magyarjaink ne legyenek magyarabbak. Legyenek inkább megbízhatóbbak, lelkiismeretesebbek, okosabbak, figyelmesebbek, hűségesebbek, előrelátóbbak. Valószínűleg többet kezdhetnénk így egymással” - és jövőnkkel. (Jakabffy Tamás)
- Közhely, hogy mindenféle felemelkedéshez biztos gyökér kell. E nélkül a fa sem áll meg a lábán önmagában, továbbá: mély alap nélkül a toronyépületek sem törnének az égbe... A történelmi múltat nem lehet tőlünk elvenni, de csak akkor lesz gazdagítóan a miénk, ha valamennyire ismerjük.
Fogyatékos magyarságtudatunk legnagyobb hiányának a megfelelő történelemismeretet tartom. És ki merem jelenteni: amíg történelemtudatunk az ún. székely himnusz úton-útfélen történő hangos előadására és Horthy apánk érzelgős indulóira korlátozódik, addig ezen a téren is van pótolnivalónk bőven. Tényleges hasznot hajtunk nemzetünknek, amennyiben az előbbi darabok szünetlen és nagytorkú éneklése helyett gyermekeinket népdalokra és imádságokra is megtanítjuk, ha megismertetjük velük éltető népköltészetünket, meséinket, mondáinkat, történelmünket, irodalmunkat.
- A népnevelés rendjén szólok az oktatás és önképzés felbecsülhetetlen fontosságáról... Úgy tanuljunk és úgy tanítsuk gyermekeinket, hogy csakis szellemi többlettel tarthatjuk meg nemzetünket! Legyünk képzettebbek és tájékozottabbak mindenkori elnyomóinknál. Egyszerű a képlet: szellemileg is magasabbra kell nőni, mint a minket elnyomni kívánó gaz! A fokozottabb tanulásra és önképzésre való felhívás hatványozottabban szól ifjú barátaimnak, a megfelelő értékválogatás szorgalmazásával együtt. Ez utóbbit azért jegyeztem meg, mert a mai serdülőkorúak nagy részének közgondolkozását szinte észrevétlenül, de annál alaposabban befolyásolja az ún. Playboy-filozófia és az ehhez társuló egészségtelen életszemlélet, ami a nyugati konzervkultúra szennyének, a nemzetközi giccsnek becsapódásaként sajnos eluralkodni látszik hagyományos értékrendszerünkön. 
  - Végül hadd térjek ki istenképünk nemzeti vetületeinek tisztázására is. Erre azért van szükség, mert egészséges vallásossággal magyarságunkat is eredményesebben és emberségesebben élhetjük meg. Tamási Áron ezt így fogalmazta meg: “Amíg valaki embernek hitvány, magyarnak sem alkalmas.” Nagy igazság.
Unitárius alaphitelvünk: Isten egy, s én teszem hozzá: nem magyar! Magyar isten nincs, mint ahogy a románoknak sincs külön istene. Az ő egyetemessége messze felülmúlja a mi könnyűálmú történelemszemléletünket és az esetleg ebből fakadó gyermeteg istenképünket. Ő annyiban a mi Istenünk, amennyiben éltető hitünkkel és megtartó cselekedeteinkkel mi is az övéi vagyunk. Nem tudom találkozott-e valaki a következő, eredeti változatában Petőfitől származó,  és az első világháborúban szerfelett felkapottá vált önámító nemzeti mondókánkkal: “Él még a magyarok Istene, hazánkat átölelve tartja gondosan őrző atyai keze.” Hát jól megtartotta…
Az előbbiek alapján nekünk olyan Istenben kell hinnünk, aki a reményteljes nemzeti jövőt avagy az elsorvadást a többi népekhez viszonyítva pártatlanul ajánlja fel, lehetőséget adva a megfelelő választásra, továbbá egyenlő esélyt a bizonyításra. Ebből egyenesen következik, hogy a mi magyarságunk a kizárólagosságon és öncélúságon túl az egyetemes emberi értékek szolgálatára és az emberi méltóság válogatás nélküli tiszteletére parancsol, továbbá öntudatos türelemre int, ami soha nem megalkuvás, hanem a másság tiszteletteljes elfogadása, végül pedig olyan egység keresésére sarkall, ami nem eszméink és elképzeléseink teljes azonosságát jelenti, hanem különböző jó szándékaink összegének eredőjét. 
Összefoglalva az előbbieket: ha nemzeti értékeink megtartásáért és gyarapításáért hatásosan  tenni akarunk, akkor másokkal szemben le kell mondanunk alaptalan előítéleteinkről, magunk vonatkozásában pedig a könnyelmű magyarkodásról és a felelőtlen életvitelről. Elkötelezettség és hivatás, megélt kulcsfogalmaknak kell lenniük életünk előttünk álló részében. Ismétlem a tennivalónkat: elsősorban áldoznunk és dolgoznunk kell: kézzel, tollal, fejjel – adottságaink és a kívánalmak szerint. Ez a legkevesebb és a legtöbb, amit magyarságunkért tehetünk; állandó versenyhelyzetben tartó jelenünk ezt kívánja tőlünk, múltunk erre sarkall, és jövőnk is ilyenforma helytállásra kötelez. Én azt kívánom magunknak: így legyünk unitárius magyar emberek. 

Folyatatásként egy másik, de az előbbiekkel elválaszthatatlanul összefüggő téma, az élet feltétlen és köteles tiszteletét illető alapkötelességünk kapcsán fejtem ki álláspontomat. A szerfelett tág jelentéskörű élettisztelet fogalmának általános körüljárását mellőzve, a magzati élet védelmében emelek szót. 
Kiindulási alapelvem a teremtett világ, benne az emberi élet feltétlen és következetes tiszteletén nyugszik, s tömören így hangzik: az emberi élet szent és sérthetetlen; az emberi élet isteni alkotás – gyilkos felelőtlenséggel ne semmisítse és ne csonkítsa meg senki! Hamvas Béla Mágia szutra című írásában a következőképpen világít rá az emberi élet szentségére: “Ez az egyetlen, amiben előzőleg meg kell egyezni. Olyasvalaki számára, aki az emberéletet nem tekinti szakrális ténynek, vagyis ha bármely ember iránti hazudozást, csalást, erőszakot megengedhetőnek tart, semmiféle mondanivalóm nincs. Csak ha az életszentségben megegyeztünk, beszélhetünk tovább.”
	Az illetékes tudományágak az emberi élet kezdeteként egyöntetűen a fogamzás pillanatát jelölik meg. Ezt akarva-akaratlan tényként kellene kezelnie mindenkinek (és nem a sajátjával esetleg ellentétes világnézeti felfogásként.) Tehát ez a tény nem lehet vita tárgya, és eszerint kell megszabnunk a magzati élet védelméhez avagy kioltásához való viszonyulásunkat, elsődleges feladatunkkal együtt, amit nem a számonkérés előjogában jelölök meg, hanem a tudatosítás kötelességében. 
Elképesztően nagy azok száma, akik éppen tudatlanságuk miatt viszonyulnak gyilkos könnyelműséggel a “kikapartatás”, az “elvetetés”, a “terhesség-megszakítás” kérdéséhez az előbbi fogalmak által fedett cselekedetek súlyosságának teljes érzéketlenségével, holott köztudottá kellene válnia, hogy ténylegesen gyilkosságról van szó: nemcsak egy teher vagy életlehetőség, hanem egy valós emberi élet megszakításáról.
A gyászos valóság azt mutatja, hogy tudatlanság következtében igen könnyen tárgyi és kényelmi szempontok kerülhetnek az életszentség elé. Mára az üdvös módon folyton fejlődő orvostudomány egyes eszközeivel való visszaélési lehetőségek a tudatlan emberek válláról az élet iránti felelősséget nagy mértékben levették. Ehhez még hozzá kell kapcsolni az általános erkölcsi gyengeség, a belső tartás (elvhűség) hiányának a tényét, amelyek miatt a kérdést nem lehet csupán az egyénenkénti lelkiismeretre bízni, ugyanis azok, akik “nem gond: eltetetem” kifejezéssel illetik a gyilkossági szándékot, önszántukból nem csinálnak az ügyből lelkiismereti kérdést. Így az emberi élet kezdetektől való köteles tiszteletének tudatosítása, a felelősségérzet felébresztése kötelező feladat mindannyiunk számára, mert a részben ilyenfajta mulasztásunkból kifolyólag bekövetkező bűn valamennyire minket is terhel. 
Ismétlem, nekem nem lehet célom és főleg tisztem számon kérni azt, amit valaki teljes tudatlansággal követett el. Ám meg kell jegyeznem, hogy a tudatlanság, az Élet törvényeinek nem ismerete senkit sem mentesít a felelősség alól. (Hitem szerint a majdani ítélet elkerülhetetlen, de ezt bízzuk az élet rendje felett őrködő igazságos Istenre. Időhiány miatt a világi büntethetőség kérdéskörét sem vázolom most.) Az én célom annak a tudatosítása, hogy az emberi élet nem  a szülészágyon kezdődik, hanem a fogamzással, így attól a pillanattól kezdve szent és sérthetetlen, kivéve néhány esetet, amikor többnyire az anya életének nagyfokú  veszélyeztetettségéről van szó. Az előbbiekből következik egy fogalmi tisztázás, miszerint az életközpontú családtervezés nem születésszabályozáson alapszik, hanem fogamzásszabályozáson – sok más tényező mellett. A nemzet tátongó sírja mellett, a leghatásosabban magzatgyilkosságokkal sorvasztott jövőnk szomorú távlatában szorgalmazom ezen újraértelmezést, ami ellen nyilván lehet önáltatóan érvelni, de puszta orvosi és papi felfogásoknál jóval mélyebb, isteni alapú tényeket megcáfolni sohasem. 
Sajnos a többség legyint minderre és közfelfogás szerint avítt katolikus hőbörgésnek tartja a megölt magzatok élethez való elorzott jogáért, az ártatlan és teljesen védtelen magzatok, mondhatnám kicsi gyermekek életéért való segélykiáltást, azonban a tény ettől tény marad: a gyilkosság tagadhatatlanul gyilkosság, bárminek álcázzák azt, éppen úgy, mint annak szomorú valósága, hogy “ahol zsarnokság van, ott zsarnokság van”, bárminek hazudják azt (lásd Illyés Gyula kifejtésében).
	Gyilkos közállapotaink feletti kesergésemben hadd ne legyek egyoldalú, és fejezzem ki örömmel,  hogy hál’Istennek vannak olyanok, bár vészesen kevesen, többnyire egyszerű, Jézus szerint lelkileg szegény emberek, akiket a halál kultúrája nem érintett meg, és az idézőjeles civilizáltak elherdált, legyilkolt öröme általuk megélt valóság: a gyermek Isten ajándékaként számukra igazi boldogság forrása. Én őket, a szülői igát boldogítónak és a gyermekvállalás, valamint -nevelés terhét könnyűnek érzőket tartom a nemzet igazi hőseinek. 
	Mai beszédem keretében nagyjából ezeket kívántam elmondani a magzati élet védelmében. Meg vagyok győződve, hogy álláspontomhoz nem társul népszerűség, ami célom vonatkozásában nem tesz semmit, mert szerintem a bármikori népszerűség vagy a közvélemény sokat idézett nyomása soha nem kerülhet az emberi élet következetes és feltétlen tiszteletének szorgalmazása elébe. 
	
Befejezéseként kertelés nélkül óhajtom, adjanak hitelt az előbbieknek és, ahogy mondani szokták: „vegyék szívre” a beszéd tartalmát, hogy közösen felfedezve néhányat a mindenható Isten egyéni és közösségi életre vonatkozó törvényeiből, ezáltal is nyerhessünk elkötelezettséget az Ő akarata szerinti életvitelre. Ilyen irányú igyekezetünkben legyen velünk Ő a mindenkori egyházi beszéd hallgatásában és a templomon kívüli gyakorlatba ültetés rendjén egyaránt. Ámen. 

Homoródalmás, 1998 augusztus dereka					Szabó László