Elmélkedés Dávid Ferenc ünnepélyén

“ Emlékezzél meg a nyugalom napjáról, és szenteld meg azt ! “ 2 Móz.20,8

Szeretett tesvéreim!  A közelmúltban egy érdekes levelet olvastam egy levelezési listán.  A levelezési lista, a világhálós társalgó, korunknak egyik érdekessége. Ismerős és ismeretlen emberekkel kerülhetünk kapcsolatba. Közismert dolog, hogy a levelezési lista tagjai, ha a listára küldik el a soraikat, akkor ott mindenki olvashatja és bárki hozzaszólhat az adott témához. Igy kialakulhat az u.n virtuális párbeszéd. Különböző témák szerint alakulnak ki ezek a virtuális társalgók. Itt az ismeretlen embereket a téma „hozza össze” amiért felíratkoztak e listára. Más esetben, éppen azért jön létre e levelezési lista - különösebb téma nélkül -  hogy ily módon ápolják a kapcsolatot az ismerősök egymással, akiket földrajzi távolságok választanak el.  De talán nem kell különösen bemutassam, hogy mi is ez a levelezési lista. Magam is tudok olyan gyermekeről, akik alig tanulják  meg a betüket máris pötyögtetik a számítógép billentyüit vagy szörföznek a világhálón. Ugyanakkor, az idősebbek közül is már sokan megismerkedtek a világáló csodájával. Nos - én is tagja vagyok egy pár levelezési listának, ahol  - a közelmúltban egy érdekes levelet olvastam. Talán nem is annyira érdekes levél volt ez, inkább megható. A levél szerzője bocsánatot kért a lista tagoktól, ha valamivel megsértette volna őket soraival, amikor egy-egy támáról ő is kifejtette a véleményét. Majd a figyelmet a kölcsönös tiszteletre, egymás értékeinek az elismerésére irányította. Végül elmesélt egy humoros történtet és ezután következik az a szó amiért elmeséltem eddig az egészet. A  levél írója mielőtt aláírta volna a sorokat búcsúzásképpen a ne fölé egy számomra megható szót írt. Szokás szerint a leveleinket alá szoktuk írni, mert legjobb esetben vállaljuk a nevünket, vállaljuk gondolatainkat és véleményünket, amiről a levélben leírtunk. A névtelen levelek mögé a becsületes ember nem bújik meg. Mielőtt azonban aláírjuk a levelet egy pár közismert búcsúszót szoktunk írni, mint például: legyetek jó egészségben, Isten áldjon, sokszor ölellek, barátsággal, tisztelettel és hasonlóak. Nos ez a levél amire én utalok szintén alá volt írva, de a neve előtti búcsúzó szócska az amire utaltam az előbb is, ami számomra megható volt.A levél aláírója búcsúszava,  a neve előtt  nem a megszokott szócska volt ugyanis. Neve elé ennyit írt: szeressetek! Megható volt számomra ez az aláírás. Oly ritkán olvasni manapság levelek végén szép búcsú szavakat. Az én kedves ismerősöm ezt a szót  - hogy szeressetek - mindenki számára írt le, minden egyes listatagnak, akiknek írta a levelet. 

Szeressetek! Mindenkinek szóló üzenet. Mindenki fele ugyanaz az üzenet, ugyanaz a kérés. Szeressetek. Így egyszerűen, csodálatosan, sokat mondóan: szeressetek. Semmi más e szó mellett.  Tehát nem arra utalt a levél aláírója, hogy szeressék egymást, vagy szeressenek egy közös ügyet, vagy szeressenek meg valamit. Miután bocsánatot kért esetleges bántalmakért, amit lehet hogy tudatosan, lehet hogy tudattalanul okozott társainak határozottan arra kérte a lista olvasóit, hogy szeressék őt továbbra is, mert kész arra hogy jóvá tegye esetleges bántalmait, amit társainak okozott volna.

Szeressetek! Így leírva, vagy kimondva számomra egy megható szó, ahogy egy levél végén az aláírás előtt olvastam. Meghatott elsősorban az bocsánatkérő hangnem és az lelki komolyság, de ugyankor humoros magatartás is ami az egész levélből szétáradt. Csak az tudja így befejezni a többek részére írt sorait, aki maga is kész a bocsánatkérésre és megbocsátásra. Ahhoz, hogy valaki bocsánatot tudjon kérni és meg tudjon bocsátani egészséges lelkületre van szüksége. Csak a lelkileg kiegyensúlyozott, csak az egészséges lelkületű ember tud bocsánatot kérni vagy megbocsátani. Az pedig, hogy ki a lelkileg érett, kiegyensúlyozott, egészséges ember azt számomra legegyszerűbben és legérthetőbben, ugyanakkor a legszebben is  Dávid Ferenc fogalmazta meg, amit jelszóként nyomtattunk ki teológus korunkban, önképzőköri kis újságunk első oldalára, és ami a következő : „ Szárnyad van lelkem, meg ne tagadd magadd!” Lelkileg érettnek lenni, lelkileg egészségfesnek lenni, annyit jelent mint szárnyalni. Szárnyalni – elrugaszkodva attól ami bánt, elrugaszkodni, attól ami lehúz -  szabadon, Istentől kapott lelkünkkel száguldani a síralom-völgyek és a magas, óriás hegyek fölött egyaránt. A húzatos és sötét völgyek fölé emelkedni szárnyalni, a fény , a szivárvány fele ! A ködös sziklabércek fölé emelkedni, ahol megvilágosodik a lélek, ahonnan messzire belátni és felfedezni a helyes irányt! A lelket Isten szabadnak teremtette. Dávid Ferenc ezt ismerte fel, ezt hírdette, ennek szellemében élt. A lélek szabad – mert tud szeretni, szabad, mert a hitnek ajándékát elfogadja, mert örökké él mélységeiben a remény és a jóakarat, szabad, mert világít magasságaiban a jó cselekedet. A lélek szabad, mert a  bocsánatnak a nyugalma,  a békességnek a csendes türeleme szárnyakat bont és száguldhat magasságok és mélységek fölött.  Erre búzdította Dávid Ferenc önmagát és híveit is, hogy fedezzék fel önmagukban lelkük szabadságát és ne tagadják meg önmagukat, ne tagadják meg lelkük szárnyait. 

Hogy mit jelent megtagadni önmagunkat, megtagadni lelkünk szárnyait arról talán nem kell különösképpen szólanom. Minden, ami elfeledteti velünk a lélek szabadságát, minden ami elfeledteti velük azt, hogy lelkünknek szárnyai vannak.  Az önmegtagadásunk az egyik oka tehát, a feledékenység. Amikor elfeletjünk azt, hogy lelkünknek szárnyai vannak. De nem elég erre emlékeznünk, mert semmit sem érnek e lelki szárnyak, ha nem használjuk őket, ha nem repülünk. Mit ér a tálentum, ha elássuk? Semmit! Mit érnek lelkünknek szárnyai, ha elfeldkezünk róluk és megtagadjuk ? Semmit ! 

A felolvasott szentírási vers is figyelmeztet minket valamire, hogy ne feledkezzünk el egy fontos dologról. Emlékezzünk meg a nyugalom napjáról. Mint, ahogy a fáradt testnek is szüksége van pihenésre, úgy a léleknek is szüksége van pihenőre. A léleknek is nyugalomra van szüksége. Erre van a nyugalom napja, amire  jó emlékeztetni magunkat. Emlékezzünk meg erről a napról, adjuk meg a lelkünknek azt amire szüksége van, ne tagadjuk meg önmagunkat. A léleknek erőgyűjtésre van szüksége, hogy szárnyalni tudjon – hogy mélységek és magasságok fölött száguldani tudjon. A léleknek nyugalomra van szüksége – a szeretet, a hit, a reménység, a jóakarat, a lelkiismeret nyugalmára. A léleknek szüksége van arra, hogy hittel teljen be, hogy reménységgel világosodjon meg, hogy jóakarattal tisztuljon meg. A léleknek ígénye van arra, hogy ne tagadják meg, hogy szeressék!

A felolvasott bibliai vers – mit bizonyára felismertetek első hallásra, hogy a tízparancsolatból van – meg is indokolja azt, hogy miért kell megemlékezni a nyugalom napjáról: azért, hogy megszenteljük. Vannak számunkra felmérhetetlen dárga kincsek, amelyekről Jézus azt tanította, hogy szent dolgok, amelyeket ne hányjunk a kutyák elé, mert nem értékelik, nem tudják megbecsülni. Vannak drága gyöngyeink, amelyeket nem jó ha a disznók elé dobunk, mert széttapossák és megfordulva széjjel szaggatnak bennünket .( Mt 7,6 ) Szent dolgainkat a kutyák elé dobni, annyi mint megtagadni a lelkünk szárnyait.  Gyöngyeinket a disznók elé dobni, annyi, mint elfeledkezni a nyugalom napjáról. Lelkünk értékesebb minden csillogó villogó kincsnél, ami miatt nem tudnánk szárnyalni. Nemde sokszor mi is érezzük milyen jó lenne hangosan kimondani, vagy leírni, hogy barátaink, ismerőseink olvassák: szeressetek ! Nemde jó lenne tiszta szívből bocsánatot kérni és megbocsátani ? Nemde milyen jó lenne nem megtagadni a lelkünket és nem elfeledkezni a számunkra fontos drága dolgainkról, és táplálni lelkünket imádsággal ?

Szeretett testvéreim ! A mai nap Dávid Ferencre emlékezünk. Egyházalapító első püspökünkre. Vajon miképpen tudunk méltók lenni, ahhoz a drága örökséghez, amit immár 440 éven át őriztek elődeink, mint szent dolgot hagytak ránk örökségül ? Vajon elég Dávid Ferencre csupán egy évben egy nap emlékezni, halálának évfordulóján ? Vajon méltó tovább hordozói  vagyunk-er örökségünknek egy évben ha csak egyszer gondolunk Dávid Ferencre, vagy lehet még valami több is ennél ? Vajon szárnyainkat elég, ha csak egy évben csupán egy pár alkalommal bontjuk ki szárnyalásra és az év többi napjain megtagadjuk ? Tudom velem együtt válaszoltok: nem, nem elég. Hiszen méltó emlékezői a dávidferenci örökségenk csupán akkor lehetünk ha magatartásunkkal, életvitelünkkel jelezzük, hogy az ő egyházához tartozunk és ápoljuk a közösséget, amelynek tagjai vagyunk. Dávid Ferenc követői egy közösségnek a tagjai, akik nem feledkeznek meg arról, hogy szárnyuk van és nem is tagadják meg lelkük szárnyait. Akik, táplálják lelküket imádsággal, hogy erős legyen a szárnyaláshoz. Dávid Ferenc egyházának  hívei, megemlékeznek a nyugalom napjáról és megszentelik azt – így lehetnek méltó őrizői annak a hitnek, ahol sosem tagadja meg lelki szárnyait az Egy Istenhez imádkozó ember. Ez az egyház, Dávid Ferenc egyháza, ma is 440 év után is él – és várja mindazokat, akik nem tagadják meg lelki szárnayikat és akik megemlékeznek a nyugalom napjárról, és megszentelik azt. A nyugalom napját pedig a vasárnapi istentiszteleten szenteljük meg, ahol ápoljuk vallásos közösségünket amihez tartozunk.Akkor vagyunk méltó ápolói a dávidferenci örökségünknek, ha nem csupán egy évben egyszer emlékezünk meg nagy püspökünkről - az ő halálának az évfordulóján - hanem mindennapi életvitelünkön, vasárnapjainkon is meglátszik hogy melyik egyházhoz tartozunk.

Imádkozzunk vasárnaponként minél többen és kérjük az Istent, hogy szeressen minket is. Bontsuk ki lelkünk szárnyait! Ha nem is mondjuk ki hangosan  a titokzatos szót, de ha vasárnaponként a templomban vagyunk, akkor ezzel egymás fele is azt jelezzük: szeress engem ! Ezt  a szeretet-vágyat üzenjük egymás felé és ez által erősödünk meg és erősítjük egymást, odafigyelve ugyanakkor mindazokra akik közénk tartoznak, de nem tudtak eljönni betegség vagy valami más ok miatt a templomba. Így tudunk méltók lenni unitárius örökségünkhöz, ha lelkünket táplálva  a gondviselő Istenre és  egymásra figyelünk. Az istentiszteleti liturgiában elénekeltük Dávid Ferenc énekét – „Adjunk hálát mindnyájan, hálás szívvel, vídáman a felettünk valónak, aki egybegyűjtött minket, hogy ünnepnapot szenteljünk és szent igéjével éjünk.” Ezzel  a hálával  csak közösségben tudunk áldozni , ahova haza megyünk, lelki otthonunkba, templomunkba, imádság házába. Ez nem egy virtuális világ, ez egy valóságos világ. Nem a számítógép képernyőjére meredünk, hanem egymás szemébe nézünk. Akiknek pedig leírjuk a számítógép képernyőjére az üzentünket, azokkal találkozunk vasárnaponként a templomban, mert mi Dávid Ferenc egyházához tartozunk és nem csupán egy virtuális világhoz, ezért keressük az élő kapcsolatot az élő Istenünkkel és egymással. Hadd zárjam elmékedésem a 256-os énekünkkel : 

„ Ember tervez oda lesz ,- kezdd el újra kezdd.
Embernek a sorsa ez – kezdd el újra kezdd. 
Rosszul fogtad elveszett mással is már megesett. 
Él az Úr fejed felett, kezdd el újra kezdd.

Azt ne mondd miért kezdeném ?! Kezdd el újra kezdd !
Nincs már abban nincs remény. Kezdd el újra kezdd!
Ember, ember ébredezz, kishitűn ne csüggedezz, 
fennt az Úr nem érted ez ? Kezdd el újra kezdd!”

Kezdjük el , újra kezdjük, halljuk meg David Ferenc örökéségében a mai üzenetét, aki arra tanít ma is minket hogy nem kell egyformán gondolkozunknk,de igen egyformán szeretnünk. Üzenjük hát egymásnak, amint megemlékezünk Dávid Ferenről a nyugalom napjait megszentelve, üzenjük hát egymásnak egymás mellett imádkozva a padsorokban vasárnaponként a templomban: szeressetek!  Ámen

Sándor Szilárd