A lélek emberei

 „..mivel a Szentlélek nem engedte nekik,hogy hirdessék az igét Ázsiában" lThessz5,12-19: ,,..a Lelket ne oltsátok ki.." Apcsell6,6

2006 nyarán Görögországban töltöttünk egy pár napot a családdal. A kötelező turista látványosságok mellett, melyek a görög nép dicső múltjára emlékeztetnek (melynek zárójelben jegyzem meg, hogy a jelen csak gyenge másolata), idő és lehetőség adódott ellátogatni a Pál apostol és munkatársai missziói útjának egy-egy állomására.
 Az egyik ilyen állomás volt Thesszalonika vagy Szaloniki városa, melyet Pál apostol kétszer is meglátogatott és az ott alapított gyülekezetnek írott levelei az Újszövetségben találhatók. A zsibongó nagyvárosban sétálva, a görög és római birodalmak letűnt dicsőségének árnyékban, jutottunk el a zsidó negyedbe. Talán itt állt az a zsinagóga, amelyben Pál az evangéliumot próbálta magyarázni a zsidóknak és nem messze lehetett Jázón háza, aki éjnek évadján menekítette el az apostolt a felbőszült zsidók elől. Csodálatos érzés volt úgy olvasni az apostol leveleit és ott tartózkodásának történetét, hogy közben a régi Szaloniki emlékeiben gyönyörködtünk.
Rövid és viharos volt az apostol tartózkodása eme görög városban, munkája azonban nem volt eredménytelen, hiszen megszületett egy keresztény gyülekezet. A hitben és szeretetben erősödő thesszalonikai közösség mindig közel állt az apostol szívéhez és ez a levelei hangneméből is kitűnik.
A kereszténység terjedésének története tulajdonképpen egy pár lelkes ember életének, munkájának, szenvedésének és végső soron diadalának története. Pál apostol és munkatársai útját követve, áldozatukat, szenvedéseiket és megpróbáltatásaikat felelevenítve, óhatatlanul feltevődik a kérdés: honnan volt bennük az erő, mellyel legyőzték önmagukat és a világ ellenségességét?
Az Apostolok Cselekedeteiről írott könyv és a páli levelek is egyértelmű választ adnak erre: nem a véges emberi erő, hanem a szentlélek ereje munkálkodott bennük és győzte le és meg a világot.
Az apostolok hitték, hogy a lélek irányítja munkájukat, parancsol, követel és tilt, kiválaszt vagy elkülönít. A léleknek ez a munkája irányította a véneket, az elöljárókat a gyülekezetekben, vagyis vezette az egyházat. Ez a lélek ad parancsot, hogy kik és hová induljanak missziói utakra és az Apcsel 16. fejezetében ez a lélek tiltja meg, hogy az evangéliumot Ázsiában hirdessék.
Bevallom ez a bibliai hely nagyon sokat foglalkoztatott:" Azután átmentek Frigia és Galácia földjén, mivel a Szentlélek nem engedte nekik, hogy hirdessék az igét Ázsiában." Amilyen könnyen hihető és elfogadható, hogy a szentlélek vezérelte őket minden gyülekezetépítő tevékenységükben, épp annyira nehéz elfogadni, hogy a lélek tiltotta el őket az örömhír terjesztésében.
Valóban a lélek az, aki eltiltja őket vagy egyszerű emberi gyarlóság, gyengeség netán félelem, mely útját állja az apostoloknak? Talán próbálkoztak és sikertelenek voltak, így szégyenüket vagy kudarcukat meg nem történtté próbálták tenni? Sokat gondolkodtam ezen. és az a személyes következtetésem, hogy nem lehet két mércével mérni. Ha elfogadjuk, hogy a lélek indíttatására vállalták küldetésüket és az azzal járó szüntelen veszedelmet, nem hiszem, hogy emberi számítás és okoskodás lett volna az akadálya az ázsiai útnak. Ők hittek a lélek parancsának és elfogadták a tiltását. 
Anyanyelvünkben van egy gyönyörű kifejezés, melyet akkor használunk, amikor valami olyan cselekedetünket magyarázzuk, melyet értelmünk szentesit, de érzelmeink tiltakoznak ellene. Ilyenkor azzal védekezünk, hogy: „nem visz rá a lélek". Azt is mondhatnánk, hogy ez a kifejezés az igazság és irgalom örök harcának egyik lehetséges kimenetelét tükrözi: tudom, hogy igazam van, tudom, hogy jogom van, de irgalomból, szeretetből azt nem kívánom érvényesíteni. A lélek tehát néha épp úgy utunkat állja ma, mind hajdan az apostolokét. Utunkat állja, mert van egy értékrendünk, neveltetésünk, erkölcsi tartásunk, melyek legtöbbször megakadályozzák a rossz elkövetését.
De vajon elég-e a mai világban a lélek tiltása? Elég-e mindennapi életünkhöz, ha nem teszünk meg valamit, ha nem mondunk ki valamit? Vajon a szentlélek egyáltalán munkálkodik-e még bennünk, nemcsak tiltásra, hanem buzdításra és erősítésre?
Hogy erre a kérdésre válaszolni tudjunk, meg kell vizsgálnunk életünket és intézményeink életét.
Ki irányítja életünket és gyülekezeteink életét? Mi az alap, melyen világi és egyházi életünk nyugszik?
Hétköznapi életünket a közösségünk és önmagunk állította szabályok irányítják. Törvények, írott és íratlan szabályok hálózzák be életünket, melyek megkérdőjelezhetetlenül korlátot szabnak nekünk.
Az Egyháznak, mint intézménynek megvan a maga Alapszabályzata, vezető testületei, egyetemes, köri és egyházközségi szinten. Vannak törvényeink, hagyományaink és határozataink, melyek az egyházközségtől fel az Egyetemes Egyházig intézményeink zavartalan működését hívatottak elősegíteni. Életünk és mindennapjaink gondjai között, egyéni és közösségi életünkben formát adnak, de tartalmat nem. Betű és papír, adatok és statisztikák száraz tömkelege, melyekben nekünk is mozognunk kell. Vajon lassan csak a betű emberei leszünk, akik betartják a formát, de fittyet hánynak a tartalomra? Vajon egyházunk és közösségeink alapja a törvény vagy az evangélium?
Pál apostol, miután felszólítja a thesszalonikai gyülekezetet, hogy elöljáróikat megbecsüljék és mindenki iránt jóra törekedjenek, ezt írja:.." a lelket ne oltsátok ki".
Az apostol rólunk beszél és gyülekezeteinkről. Az egyház nemcsak az építmény, hanem elsősorban a benne lakozók lelkülete. Az a lelkület, mely folyamatos isteni ajándéka a mi életünknek. Az a lelkület, mely templomépítő őseink, hitükért megszenvedő, az elnyomás alatt is megmaradó igazak örökségeként maradt ránk. Egyházunkat, viharos történelme során nem a betű, hanem a lélek emberei tartották meg. A törvény betűje sokszor volt számunkra az elnyomás, a megaláztatás eszköze, de a lelket nem tudták kioltani, nem tudták megtörni. Megmaradtunk megfogyva és meggyötörve, de az újjászületés reménységével. Ez az újjászületés azonban egyelőre még csak vágy, remény. Ezt nem lehet törvénybe megparancsolni, határozatba kiközölni, ide már nem elég az intézményes hatalom ereje, valami más kell, valami annál sokkal nagyobb és erősebb: a lélek ereje. A lélek ereje mely megmozdul az egyes emberben, majd a körülötte lévő gyülekezetben és végül az egész egyházban. Hiszen a lélek erejében ez a legcsodálatosabb, hogy minden embernek és minden közösségnek megadatik, csak használni kell.
Közösségi életünk szomorú iróniája, hogy mi éppen abban buzgólkodunk, hogy a léleknek ezt az erejét végképp eltüntessük életünkből. Nehézségeinkkel küszködve, mi is, mint a zsidók bűnbakot keresünk, és persze találunk is. 
Hibás a világ, mert nem adja meg nekünk, amit megérdemlünk. Hibás a világ, mert nem teljesíti vágyainkat és kudarcaink színterévé válik. 
Hibás a világ, mert még nem érett meg kétezer év alatt sem a jézusi evangélium befogadására.
Kedves testvéreim, ha mi arra várunk, hogy a világ szülessen újjá és elárassza életünket a kegyelem és béke, akkor az örökkévalóság sem hosszú idő. Ha Pál apostol és társai arra vártak volna, hogy mindenki kereszténnyé legyen, és önként behódoljon az evangéliumnak, soha el nem indulnak missziói útjukra.

De nemcsak a világot okoljuk, ó nem. Az elöljárók a híveket, a hívek az elöljárókat, a gyülekezetek az egyetemes egyházat, az egyház meg az önálló utakat kereső és sokszor a határozataival szembeszegülő gyülekezeteket.
Oltogatjuk egymásból a lelket, a lelkesedést, a reménységet és a hitet és csodálkozunk kiürülő templomainkon, elfelejtett közmunkáinkon, széthulló közösségeinken. Amit még megteszünk, azt nem hitből és lélekből cselekedjük, hanem szégyenérzetből és dacból. A felemás megoldások emberei lettünk, meghasonulva önmagunkkal és ügyünkkel. Felemásak, mert kötelességeinket nem akarjuk teljesíteni, de arra már nem visz rá a lélek, hogy végképp félreálljunk, így hát fél szívvel, fél lélekkel és fél gőzzel éljük le életünket, éljük meg hitünket és hovatartozásunkat, mely elég a felszínen maradásra, de soha nem lesz ebből újjászületés és jövendő.
Pál apostol és társai őszintén hitték, hogy a szentlélek hívta el őket munkájuk végzésére és ez a hit pótolta emberi erejüket és erősítette hivatástudatukat. Ez adott erőt a hosszú missziói utak vállalására, az átélt megaláztatások, szenvedések, vesszőztetés és börtön elviselésére. Ebből az őszinte hitből született a keresztény egyház, ennek a munkának és hitnek vagyunk mi az örökösei. Ez a lélek kellene irányítsa életünket, megtöltse tartalommal egyházi intézményeinket, újjászülje bennünk a cselekvés és felelősség vágyát. A betű emberei vagyunk mind: gyülekezeteink választottak meg egyházi törvényeink alapján és megadták nekünk azt a lehetőséget, hogy bizonyítani tudjuk elhívásunk mélységét. Vagyunk-e, leszünk-e a lélek emberei?
A mai nap nem a dicsekvés és nem a panaszkodás napja, hanem a számvetésé: mennyi a betű és mennyi a lélek a mi életünkben és munkánkban. Tudjuk, nem vagyunk tökéletesek, tudjuk sok a mulasztásunk, de azt is tudnunk kell, hogy a megoldás mibennünk van. A világ megy tovább a maga törvényei szerint, a gyülekezetünk egy része továbbra is elzárja szívét és fülét, az egyetemes egyház továbbra is buzdít és bátorít, de megváltani nem tud. Mi kell megváltozzunk, mi kell a lélek embereivé váljunk, tőlünk kell elindulnia annak a folyamatnak, mely újjászülheti közösségeinket. Hinnünk kell, hogy nemcsak emberi választás, de az isteni lélek is elhívott ügyének szolgálatára és erőt ad nekünk a megpróbáltatások és kudarcok ellenére is a szüntelen újrakezdésre.
Pál apostol üzenete a legszebb és legnagyobb bátorítás, mellyel elindíthat bennünket saját missziói feladatunkra: hívek és elöljárók, lelkészek és világiak a lelket ne oltsátok ki. Ti gyülekezeti tagok, becsüljétek meg elöljáróitokat, akik értetek fáradoznak, és ne oltsátok ki lelkesedésüket, tenni akarásukat.
Ti elöljárók, szüntelenül fáradozzatok, példát mutassatok, és ne oltsátok ki a gyülekezetetek, közösségetek hitének, szeretetének és bizalmának lángját.
Legyünk teljes emberek, engedjük, hogy az isteni lélek ereje áradjon ki életünkben, erősítsen és vezessen közösségünk szolgálatában, hogy bennünk és általunk szülessen újjá gyülekezeteink és egyházunk eljövendő reménysége.
Ámen

Pap Mária