Vári Albert:  Miért vagyok én Unitárius?
(Kolozsvár, 1926.)

Bevezetés.

Nem vagyok én ellensége egyetlen vallásnak sem. Tudom, hogy mindenik jót akar. Mindenik az Isten tiszteletére s az emberek megbecsülésére tanít. Ki hibáztatná a mezőt azért, mert nem mind egy színű virágok teremnek rajta ? Ki kárhoztatná az erdőt, mert a madarak nem mind egyhangon énekelnek benne? Nem szebb-e a határ a különböző színű, alakú és illatú virágokkal megrakottan, mintha mind pipacs vagy ibolya nyílnék rajta ? És nem vonzóbb-e az erdő, mikor a legkülönbözőbb madarak dalától visszhangzik, mintha mindenütt csak a rigók énekét hallanók? Vajjon szebb volna-e ez a világ, ha mindenki csak egy hitet vallana, egy nyelven dicsérné és egy úton keresné az Istent ? S nem sokkal szebb-e így, hogy különböző templomokban imádkozunk s különböző utakon járunk, de mindenütt ugyanazt az Istent keressük s mindenütt ugyanahhoz a jó Atyához érkezünk. Ne hibáztassa hát senki a dicső emlékű hitjavítókat azért, hogy a keresztény vallás egységét megbontották s az embereknek különböző utakat mutattak az Isten keresésére. Ők ez által nagy jót tettek ; mert szabadságot adtak arra, hogy lelkünk szerint gyakorolhassuk á vallást s keressük az Istent. Nem vezet senki minket, mint szokták a vakokat s nincsen kijelölve egyetlen út, melyről letérnünk nem szabad, hanem jogunk van a különböző utak közül azt választani, amelyik nekünk a legjobbnak tetszik. Ez nagyon helyes dolog, mert csak a kis gyermekeket kell kézen fogva vezetni. Nagy ember a saját lábán szeret s azon tud is járni. Ha valakit mindig támogatnak s vezetnek, nem lesz önállósága s nem tud egyedül járni. Olyan lesz, mint a karóval támogatott oltovány, amely azután sem állja az idők viharait. Jól tették, hát azok a dicső emlékű reformátorok, hogy minket  vallási tekintetben is nagykorúságra emeltek. Így hát szabadságom van, hogy akármelyik vallásnak legyek a követője. Az állam törvényei is jogot adnak, hogy mindenki azt a vallást kövesse, amelyet akar.
Az emberek külsőleg sem mind egyformák, de még inkább különböznek lelkileg. Az egyiknek értelmi ereje nagy, a másiknak szíve érzése mély. Az egyik a képzelet szárnyain ismeretlen világok távolában jár, a másik a kézzel fogható valóságon nem tud fölülemelkedni. Mindenkinek más a vágya, reménye. felfogása és gondolkozása.
Ha végig megyünk a virágos mezőkön, az ott nyíló sok szép virág közül az egyik ember a piros szegfüvet, a másik a szerény ibolyát, a harmadik a büszke pipacsot, a negyedik az ártatlan liliomot kedveli. Éppen így vagyunk a különböző vallásokkal is. Némelyik katolikusnak, másik reformátusnak, a harmadik lutheránusnak, s a negyedik unitáriusnak vallja magát. Jól teszi. Ha lelkében megvan győződve a maga vallásának igazságáról, ragaszkodjék ahhoz, dolgozzék és áldozzon érette. Csak a képmutatás volna rút, amelyet Jézus a mi közös mesterünk is a leghatározottabban kárhoztatott. Én tehát éppen azért, mert nem tudok és nem akarok képmutató lenni, nyíltan kimondom, hogy nekem a többi vallások között leginkább az unitárius vallás tetszik.

A látszat csal.

Ennek a vallásnak a hívei talán a legkevesebben vannak. Nagy vagyonnal nem rendelkeznek. Amijök van, azt sem az uralkodóktól kapták, hanem áldozatkészségből gondos takarékossággal gyűjtötték. Templomaik egyszerűek s nincsenek képekkel s aranyozott drágaságokkal feldíszítve. Papjaik sem különböztetik meg magukat ruházatukat más emberektől. De nem ezekből ítélem meg én a vallást. Ezek csak külsőségek, melyekre okos ember nem sokat épít. Gazdag emberek között is van sok bűnös, szegény emberek között  pedig sok becsületes. A szép külső is takarhat rossz szívet, míg az egyszerű ruha alatt is lakozhatik nemes lélek. Egy egyházat sem ítélek el gazdagságáért s a külső pompa kifejtéséért, csak az esetben, ha ezeket szemfényvesztésre használná. De viszont a szegénység sem ok előttem arra, hogy szeretettel ne közelítsek feléje. Ami pedig az unitáriusok csekély számát illeti, erre azt mondom. hogy nem a “széles út" viszen az üdvösségre, amelyen a nagy sokaság jár, hanem a “keskeny ösvény", amelyen csak kevesen járnak. Jézus is 12 apostollal indult el s lám, ma sokan vannak követői. De azért a keresztények száma a világ többi vallásának a híveihez mérten ma is kevés. Nem azt nézem hát én, hogy hol vannak többen, hol van a nagyobb külső fény és pompa, hanem azt, hogy hol van az igazság, amely az én lelkemet a legjobban kielégíti, s hol találom meg azt a lelki erőt, amely a tiszta erkölcs útjain járni segít.

A múlt

Ismerem a többi vallások tanításait is, de úgy érzem, hogy ezt az igazságot és lelki erőt az unitárius vallás tanításaiban találom meg. Sokat olvastam ennek az egyháznak a történetét attól kezdve, amikor Dávid Ferenc 1566-ban megalapította s János 7sigmond Erdélyben törvényesítette. Ez a 360 éves történet az üldözések és megpróbáltatások hosszú sorozatát mutatja. Volt idő, amidőn megfosztották ' törvényes jogaitól, elvették vagyonát, megtiltották a maga igazságainak a terjesztését. De azért nem csüggedett ez a maroknyi tábor. Összetartott, minta vadtól üldözött nyáj. És a szenvedés nem elcsüggedésre, hanem még nagyobb erőkifejtésre indította. Látom, amint a Báthori fejedelmek idejében halálos csapásra készülnek ellene, Bethlen Gábor és I. Rákóczi György alatt elveszik templomait, I. Leopold korában megfosztják iskoláitól, III. Károly és Mária Terézia uralkodása alatt kizárják híveit a hivatalokból s még azt sem engedték meg, hogy az utcán csoportosuljanak. De mindezek nem törték meg őket, hanem annál lelkesebb kitartásra és több áldozatra sarkalták s az elvett templomok és iskolák helyett újakat építettek. Nem vádolok senkit ma ezekért a régi, nehéz időkért és szomorú esztendőkért. Akkor olyan volt a világ. Azt hitték az emberek, hogy Istennek dicsőségét munkálják, ha embertársaikat üldözik. Ma már másképpen gondolkozunk. Ma azt hisszük, hogy Istent sem szeretheti az, akii ember társait nem szereti. Nem vádolok és nem kárhoztatok senkit a múlt szenvedéseiért, de azoknak olvasása közben mindig elgondolom, hogy bizony mégis csak Istentől származott az a vallás, amelyet annyiféle üldözés sem tudott megsemmisíteni. Elgondolom, hogy mégis igaznak kell lennie annak a vallásnak, amelyért annyit tudtak törni, szenvedni és áldozni az emberek.

Az ember.

De nem szeretnék a múlt idők erényeivel dicsekedni. A múltra tekinthetünk vissza bizonyos önérzettel, de annak érdemeit a magunk érdeméül betudnunk nem szabad. Éppen úgy mint az ősök bűnét az utódoknak beszámítani, nem igazságos eljárás. És itt eljutottam az unitárius vallásnak egy olyán igazságához, amelyet a többi keresztény vallásban nem találok meg. Mert mindenik azt tanítja, hogy az Ádám és követtek volt el, teljesen megrontotta az. utódokat. Úgy, hogy az ember már születésénél fogva megromlott, bűnös és kárhozatra méltó. Milyen igazságtalannak tartom én ezt  a tanítást ! Hát érdemem nekem az, ha valamelyik ősöm kiváló ember volt, ha én semmi vagyok. És bűnös vagyok én azért, mert valamelyik ősapám megölte volt a testvérét vagy elárulta a hazáját ? Azt igen is meg tudom érteni, hogy ha valaki valami betegséget szerez magának, az utódain is kiver, mert ez a természet törvénye. Éppen ezért helyesen mondotta Mózes próféta, hogy “megbüntetem az atyáknak vétkeit a fiakban". De a bűn olyan cselekedet, amit mindenki a saját belátása és szabadsága szerint követel s ezért mindenkit csak a saját cselekedeteiért lehet felelősségre vonni. Én nem felelhetek a mis hibájáért, de azt sem kívánom, hogy más feleljen az enyimért. A biblia is azt tanítja, hogy “mindenki önmagának áll vagy esik". Ezért mondom, hogy az unitárius vallás közelíti meg leginkább az igazságot, amely azt tanítja, hogy a kis gyermek szülekésénél fogva lelkileg és erkölcsileg nincsen megromolva.' Annak nincsen még sem bűne, sem erénye. Lehet jó ember is, rossz ember is belőle. Ha jó lesz, ő veszi hasznát, ha rossz lesz, azért is ő bűnhődik. Ez az igazság. Miért igyekezném én a jóra, miért akarnám lelkemet a kísértésektől megoltalmazni, és miért kerülném a bűnt, ha avval a tudattal élnék, hogy őseim bűne úgy is nyomja lelkemet .s attól én meg nem szabadulhatok? Vagy igazság volna az, hogy valaki egész életében a bűn minden útját járja s mégis érdemes ember legyen azért, mert ősei sok jót tettek és nemesen éltek. Ezeket sehogy sem tudom megérteni s ezért inkább az unitárius vallásnak adok igazat, amely azt tanítja, amit a közmondás is tart, hogy “minden ember a maga sorsának kovácsa". Azért éljen becsületesen, lélek szerint minden ember. Fejtse ki Isten adta tehetségeit. Cselekedje a jót. Ne essék kétségbe afölött, hogy a jóra képtelen eredeti természeténél fogva ; de ne is higyje, el magát, hogy ő bármi rosszat tegyen, mégis üdvözül; mert Isten erre választottá el. Akarata ellen senki sem juthat a menyországba, de erős akarattal mindenki megtalálhatja azt. Ez az emberi akarat művelt sok csodát a tudomány mezején s ez lesz a jövőben is a haladásnak és fejlődésnek s ezzel együtt az emberi boldogulásnak legbiztosabb rugója és iránytűje.

Jézus

Hogy mire képes az emberi akarat, annak igen szép példáját mutatta Jézus, a názáreti próféta. Szegény szülőktől és szegényes sorsban született. Neveltetése sem volt kiváló. Már ifjú korában súlyos családi gondok gyötörhették. Nehéz kísértéseknek volt kitéve. Lelkében nagy harcot vívott, midőn a testi vágyak és a lélek magasabb kívánságai között választania kellett. És amidőn a lelki élet szolgálatára határozta el magát, amidőn bízva magasabb küldetésében prófétai lélekkel tanítani kezdett : akkor szemben találta magával kortársait, kik nem tudtak az ő lelki magaslatára emelkedni. De ő bátor lélekkel s acélos akarattal vette fel a harcot minden akadállyal szemben. Sem üldözés, sem a jóllét, sem a kényelem szeretete nem tartóztatta fel azon az úton, amelyen 3 évi működés után a világ legelső emberévé küzdötte fel magát. Igaz, hogy őtet is utólérte a nagy emberek közös sorsa. Testileg elbukott. Ellenségei keresztre feszítették, de lelke és szelleme él azokban a fennkölt tanításokban, amelyeket követői későbben az evangéliumban gyűjtöttek össze és abban a szép példaadásban, amellyel nekünk is az Istenhez való emelkedés útját megmutatta.
Bár nem mindenben találunk hű képet a bibliában az ő életéről és tanításairól, de azért annyit tisztán kiolvashatunk belőle, hogy ő mindenütt hű volt önmagához; hű volt ahhoz az életcélhoz, melyet kitűzött magának és az ügyhöz, melynek szolgálatába állott. Tanításai a vallásnak és erkölcsnek örök igazságait Taglalják magukban. Azt a fundamentumot, amelyet ő vetett, semmiféle más szellemi áramlat fel nem forgathatta a mattban s nem fogja a lövőben. Az a szeretet, az az Istenben való bizalom, amely életéből és tanításaiból kisugárzik, minden időben nélkülözhetetlen fény és melegség lesz a küzdő ember számára. Élete a mi példányképünk s tanításai a mi világosságunk, Ezekben találjuk meg azt a biztos szövétneket, amely minket a tiszta erkölcs és az igaz vallás mezején vezérel. Vagyis “ő az út, élet és igazság:
Azt hiszem, hogy a többi vallások túlmennek a célon, amikor ezt a minden izében nagy embert kiragadták az emberek sorából s Istenné taték. Ennek a felfogásnak nem találom meg a kielégítő alapját sem a józan eszem szerint, sem a biblia tanításaiban. Jézus is teremtmény volt, tehát kisebb a teremtőnél. Küldött volt s így nem lehet egy á küldőjével. Ö maga is elismerte Isten fönségét, akihez mindig buzgón imádkozott s még azt sem engedte tanítványainak, hogy őt “jó"-nak nevezzék, mert - amint mondotta - “csak egy jó van, az Isten." Éppen ezért azt hiszem, hogy az unitáriusok járnak a helyes úton, amidőn őt embernek tartják s őtet mint embert tisztelik és követni igyekeznek. Nem akarok én itt azokba a nehéz és bonyodalmas elméletekbe belemenni, amelyek Jézus istenségét az ő “megváltói" munkájával akarják bizonyítani, amelyek végeredményükben oda mennek ki, hogy a végtelen Isten haragját csak az emberré lett Isten engesztelhette ki. Hiszen már említettem, hogy mindenki csak a saját bűneiért lakolhat s nem tartom igazságos eljárásnak azt, hogy valakit a más hibájáért büntessenek. Milyen könnyű volna akkor a mi megigazulásunk, ha a mi bűnünkért egy más személy szenvedne, legyen az akár Isten, akár ember vagy éppen az istenember is. Hitem szerint minden ember önmagát válthatja meg csupán. Megválthatja úgy, ha erős akarattal Jézusra tekint. Ha őt követi jó és balsorsban. Ha az evangéliumi fény és melegség nemcsak kívülről süt reá, hanem az ő lelkéből árad szét. Ha Jézusról nemcsak szívesen olvas és beszél; hanem őtet állandóan szívében hordozza. Ha nem csak bámulja azt a lelki magaslatot, melyre Jézus eljutott, hanem küzdéssel és szenvedéssel, vérrel és verejtékkel, munkával és erős akarattal ő is oda emelkedni igyekszik. S míg a többi váltások szárnyát szegik az emberi akaratnak avval, hogy Jézust isteni nagyságnak tüntetik fel s ez által emberi tehetségekkel megközelíthetetlen távolba helyezik, addig az unitárius vallás azt mondja : ember volt ő is, emberi vágyakkal bírt, kísértéseknek volt kitéve ; de mindezeken győzedelmet vett ; erős akarattal és nagy kitartással te is nyomdokaiba léphetsz s az életét a saját életedben megvalósíthatod, vagyis követheted őt : az életfejedelmét. Ezért adok e tekintetben is előnyt az unitárius vallásnak a többi vallások felett.

Isten

De az ember csak a végtelen lénnyel váló viszonyában fejtheti ki teljesen erőit és tehetségeit. A nap sugarai nélkül nem fejlődik a növény, nem hajt ki a virág. Így csak az isteni tökéletesség és jóság napsütésében bontakozik ki az emberi lélek bimbója is gyümölcsöt termő virággá. Az emberi akarat csak úgy emelkedhetik fölfelé, ha az Istenben való hitből táplálkozik, mint a növény az angyalföldből s úgy töltheti be hivatását, ha az isteni tökéletesség fénye ragyog előtte, mini az áldott nap a vetéseken. “Isten kegyelme által vagyok, ami vagyok" - mondja a szentivás. Az apostol e szavaival éppen azt fejezi ki, hogy Isten világítja meg életünk útját, belőle merítünk erőt a munkára s az ő jobb keze emel minket folyton a fel felé. Ezért az emberi természet követelménye, hogy higyjünk valamely Istenben s minden vallás az Istenben való hiten alapszik. Azt tanítja minden vallás, hogy ezt a szép világot Isten teremtette, soha el nem fáradó, gondviselésével ő tart fenn mindeneket. Ő nekünk is a teremtőnk s az ő lelkének vezetésével tölthetjük be emberi hivatásunkat s érhetjük el a Jézus által megjelölt magaslatokat. Jó Atyánk nekünk, ki úgy bánik velünk, mint édes gyermekeivel s még a megpróbáltatások nehéz óráiban is atyai szeretetét érezteti. Ezeket értem, hiszem és vallom. Ezekben találom én is életem nyugalmának biztosítását s ettől várom becsületes munkámnak az áldását. De azt nem értem, hogy a keresztény felekezetek nagyvésze, ezt a jó Istent íniért formálta át szentháromsággá? Miért mondják, hogy az Isten lényegében egy, de személyében három ? Igaz, sok más titok is van ezen a világon, amit józan eszemmel nem tudok felfogni és megmagyarázni. De a jó Istenről mégsem tudom elhinni, hogy éppen a saját lényegét és személyét rejtette volna el előttem akkor, amikor más tekintetben annyi szép vallási és erkölcsi igazságra vezérelt Jézus által. Vagy talán ezt a nagy kérdést Jézus sem tudta volna felfogni és megmagyarázni s csak a későbbi zsinatoknak jelentette volna ki az Isten ? Ezt ismét nem tudom elhinni. Ezért azt vallom, hogy itt ismét az unitáriusoknak van igazuk, akik az Istent lényegében és személyében csak egynek tanítják. Hiszen Jézus tanította, hogy a “Mi Atyánk"-hoz imádkozzunk. Nem is hallottam, hogy valaki a szentháromságot kérte volna imádságában. Az ember önkénytelenül is azt érzi, hogy ez egy mesterségesen kigondolt emberi alkotás, ami a valóságban nem létezhetik. Én tehát bár tisztelem és szeretem azokat is, akik elfogadják - hinni és bízni benne nem tudok. Lehet, hogy amikor Isten lényéről elmélkedem, én is úgy járok, mint a nagy költő, aki hazafelé utaztában állandóan arról gondolkozott, hogy miképpen fogja szólítani a rég nem látott jó Anyát. S mire megérkezett, egy szótalan csókban öntötte ki érzelmeit. Vagy pedig mint az, aki a tündöklő napba tekint, melynek fénytengere elveszi látását. Sokkal könnyebb Istent megérezni s lélekben vele együtt lenni, mint lényegét szavakban kifejezni. Éppen ezért minden okoskodás helyett Jézussal együtt vallom, hogy ő a legnagyobb; a legjobb s a legtökéletesebb lélek, amiből az is következik, hogy bár végtelen, de azért lényegében és személyben is csak egy. Hogy is tudná ezt a szép világot s ennek bámulatos rendjét három, egymással mindenben egyenlő hatalom fenntartani? Amint a családban, a hazában s más emberi társulatban is egy főnek kell lennie, akiben mindenek összpontosulnak úgy a világ kormányzása is egy fő hatalmat  tételez föl. Ez a főhatalom, akitől mindenek függnek, de aki senkitől sem függ, “akiben vagyunk, élünk és mozgunk!", az egy Isten. Egy az Isten! Ez az unitárius vallásnak a legfőbb elve, ahonnan nevét is kapta. Ezt értem s evvel teljesen megegyezik szívem érzése s benne megnyugszik lelkem reménye. Ő az én teremtőm s benne találom meg földi boldogságomat s egyedül tőle várom mennyei üdvösségemet. Imádságomat egyedül hozzá intézem, . mert bálványimádásnak Tartanám a más lényekhez való imádkozást. De aztán ezt az én jó Atyámat lelkemből és igazán szeretem. Az a legfőbb vágyam, hogy hozzá lélekben és igazságban közelítsek, amint ezt Jézus is tanította. Örömmel ragadom meg azokat az egyházi szertartásokat, bármilyen egyszerűek is legyenek, amelyek hozzáemelik lelkemet. S mert úgy érzem, hogy az embertársaimmal együttesen végzett istentisztelet erőt ad az én lelkem szárnyainak is, hogy jó Atyámhoz közelebb juthassak: azért örömest keresem fel azokat az egyszerű unitárius templomokat, amelyekben minden külső fény és pompa mellőzésével, minden mellék tekintetek nélkül az egyedül való Istenhez emelkedik a lélek. Ő az én egyetlen bizalmam s tőle sem magasság, sem mélység, sem élet, sem halál el nem választhatnak. Az ő igaz tisztelete a tiszta élet és az erkölcs szolgálatában áll.

A jövő

Bármennyire is szeretem az unitárius vallást, mégsem állítom azt, hogy annak mai alakjában a vallási fejlődés végső fokát elérte. A fejlődés, mint maga az Isten, végtelen. Az élet folyását semmiféle emberi intézkedéssel feltartóztatni nem lehet. Véges értelmünk követeli, hogy hitvallások (dogma) legyenek. Különben nem tudnók hitbeli felfogásunkat másokkal is megértetni. De ezeknek nem az a hivatása, hogy feleslegessé tegyék az emberi gondolkozást, hanem éppen az, hogy gondolkozásra indítsanak. A legszebb hitvallás is csak az egy korban élő emberek közös hitét s azt is halványan fejezheti ki. Ezért a hitvallásból bálványt csinálni s azt mint érinthetetlen szentségei hagyni az utókorra : igazságtalan eljárásnak tartom. Minden kornak megvannak a maga eszményei, céljai és törekvései. Mi ebre nem láthatunk be a jövő titkaiba. Nagy önzés volna tőlünk az, ha a jövő emberét is, a mi korunk szerinti gondolkozásra akarnók kényszeríteni. Isten nem fejezte be a maga kijelentéseit. Minden korban újabb sugarakat küld a maga lényének végtelenségéből. Szabad-e bekötnünk az emberek szemét, hogy ezeket az újabb isteni fénysugarakat fel ne foghassák ? Úgy érzem én, hogy amint a művelődés más térem, úgy vallási tekintetben sem szabad a haladás útjait mesterségesen emelt akadályokkal megnehezíteni. Nem szabad az Isten és ember közé válaszfalakat emelni. Hadd szóljon az Isten közvetlenül minden emberhez s hadd nézzen minden ember szabadon a maga Istenére. Így találják meg együttesen azt az utat, amely Isten dicsőségére vezet. Én úgy találom, hogy ezt a szabadságot, ezt a közvetlenséget ma az unitárius vallás kebelén találom meg a legteljesebb mértékben s ezért teljes önérzettel vallom magamat unitáriusnak.