Szász János:
Dávid Ferenc

Magyarországi  Unitárius  Egyház

Budapest, 1982

Három tényező határozza meg az ember életét és értékét a társadalomban, illetve a történelemben. Az első - és legáltalánosabb - a korszak, amelyben él. A történelem eseményei; a gazdasági-társadalmi háttér, amelyben nemzedéke létezik; a fogalmak, amelyekben gondolkodik; országának, népének sorsa, kultúrája. Második a közvetlen környezet. A szülőföld és társadalom, amelyből a gyermek felnő; az első lépéseket aggódó figyelemmel segítő család; az iskolai közösség; mesterek, akik előtte jártak; munkatársak, akik vele, és tanítványok, akik mellőle indultak el. A harmadik az egyéni adottságok és képességek egésze. Tehetség és ,szorgalom; erkölcsi magatartás és hűség; emberbecsülés és szolgálat . . . A három tényező sokszor egybefonódva, máskor egymás ellen fordulva alakítja az ember sorsát. Ezért csak szintézisükben lehetnek meghatározói az egyes emberről alkotott véleménynek.
Fogalmazhatjuk e szabályt így is: Adva van egy korszak gazdasági-társadalmi alapjaival, történelmi eseményeivel, gondolatvilágával és embereivel. Ez a korszak - pillanatnyi igényeinek és távlati szükségleteinek megfelelően – felhívó jeleket bocsát ki az élet minden területén. Keresi a megmaradás lehetőségeit. Ha akad valaki a kortársak közül, aki megérti, esetleg csak ösztönszerűen megérzi e felhívó jeleket, utat mutatóan próbál válaszolni rá, a felmerült problémák megoldásával, sőt van erkölcsi bátorsága is végigmenni a feltalált úton, az a valaki “nagy ember". Ha nincs utat mutató látnok, veszélybe kerülhet a társadalom. Ha nincs társadalmi igény, a leghaladóbb gondolat is utópista ábránd marad. Végül pedig, ha van társadalmi igény és van helyes utat érző ember is, de nincs erkölcsi bátorság az illetőben az út végigjárására, csupán a szellemtörténészek örökítik meg emlékét az ilyen mindent megértő, de elefántcsonttoronyból szemlélődő bölcsnek.
A szabály jelenre, múltra egyformán alkalmazható. Áll Dávid Ferencre is, aki ellen annyi méltatást (értékelést és átértékelést) követett el az utóbbi évszázad. Hogy az ellenkező fél gyűlölködéséről ne is beszéljünk. A nézetkülönbségeknek az lehetett az oka, hogy az értékelők megfeledkeztek a három meghatározó tényezőről: A korszakról, a környezetről és az egyéni adottságokról. Helyette az egész életművet mesterséges vázakhoz, filozófiai vagy teológiai elgondolásokhoz ,alakították. Így lett .a “haladás bajnoka", a “türelem apostola", .az “evangélium prófétája", a “reformáció betetőzője", a “babatolódó népi reformáció magyar forradalmára", “nyugtalan építő, aki rombol, hogy újat alkosson" stb.. . Felesleges ezekkel az értékelésekkel különösebben foglalkozni. Helyesebb életművét a három meghatározó tényező szintézisével kora adottságai közé állítani és így fedezni fel nagyszerű emberségét.
Életének időhatárai a feudális Magyarország (és Európa) súlyos válságkorszakára esnek. Életre indulása idején .az egykor diadalmas középkori Magyarország végső erőfeszítéssel próbálja létét megmenteni; a feudális anarchia veszélyei, a török hódítás és a Habsburgok dinasztikus étvágya közepette. Élete delelőjén a magyar túlélés utolsó menedékének, az Erdélyi Fejedelemségnek vallási ügyeit intézi. Uralkodója János Zsigmond, az “utolsó választott király" és “első erdélyi fejedelem". A két cím érvénye közti időben súlyos küzdelmek húzódnak, amelyeknek során egy országrészből állam, különböző érdekkörű és nemzetiségű népességéből aránylag egységes nép, vitatkozó reformációs irányzatokból egységesen szervezett vallás-egymásmellettiség fejlődik ki. Tragédiájánál egy megszervezett és kiépített állam uralkodója mondatja ki felette az országgyűlés elmarasztaló ítéletét.
Az európai háttér sem vigasztalóbb. Hatalmi csoportosulások harctere földrészünk. Szellemi arculata is nagyot változik Dávid Ferenc életében. Indulásakor egyházalapítónk sokat merít a reneszánsz új világképet alkotó kútjából. Tanulmányai idején az élő reformáció gazdag érzelemvilága kapcsolja az istenfélő éleihez. Sorsa delelőjén a reneszánsz vallásosság leghívebb képviselői tanítják meg arra, hogy az ember érték, az élő világ középpontja, tehát joga van a természet szépségéhez. Igazán vallásos ember az, aki értékeli önmagát és alkalmasnak tartja képességeinek kibontakoztatására. A tanítómesterek azonban menekültek voltak, egy reakcióssá váló Európa hitbeli számkivetettjei - és sokan közülük mártírjai. Élete utolsó évtizedére a reakció már Erdélyt is elérte, és egy heroikus szépségű, de teljesen reménytelen harc után elbuktatta. Ez a korszak mindentől rettegett már, ami a mindennapi életben vagy a vallásosságban haladó volt.
Ilyen felhívó jelek között élt az Unitárius Egyház megalapítója. Gazdag lelkiségét a vallásosság érdekelte elsősorban a felhívó jelek közül, miként ezt a jóbarát, Christian Schaeseus már 1558-ban megénekelte:

“Boldog az, aki hazánk sebeit gyógyítani tudja, 
és ki e gondjában szüntelen állhatatos.
S mert Te a bősz török útját nem tudod érccel elállni, 
Azt teszed ésszel, amit enged a szép hivatás.

Isteni juhaidért vívod az ütközetet. 
Érdemeidért köszönettel idézgeti neved az egyház
S hálás mindenekelőtt baj sújtotta hazánk." . . .

Az egyre mélyülő ellentétek között a lelkiismereti szabadság szeretet-evangéliumát hirdeti, majd gyakorlatban is élve a szabadsággal, a vallásos fejlődés létjogosultságát bizonyítja. Mikor pedig a külső reakció tilalomfát állított az elé az út elé, megvolt erkölcsi bátorsága, hogy mártíromsággal is bizonyítsa igazságát.

“FRANCISCUS DAVIDIS, ALIAS HERTEL"

Dávid Ferenc Kolozsváron született, a mohácsi csata körüli esztendőkben. Édesapja, Hertel Dávid, szász nemzetiségű varga (lehetséges, hogy tímár). Édesanyjáról csak annyit tudunk, hogy 1570 körül még élt. Szülőháza az óvárosban állt, a volt ferences, akkor dominikánus kolostor közelében. Fiútestvérei: Hertel (Tímár) Gergely és Hertel Péter (akinek felesége Borbála, Heltai Gáspár leánya). Mindkegyben életük végéig ragaszkodtak német nevükhöz, éppúgy, mint tudós testvérüknek két fia, Hertel Dávid és János. Egyházalapítónk - ,kora szokása szerint humanista nevet vesz fel. Előbb szülővárosa után Franciscus Colosvarius néven anyakönyvelteti magát. Később apja iránti tiszteletből és szeretetből annak keresztnevét használja vezetéknevéül. Igy lesz Franciscus Davidis, magyarul Dávid Ferenc. Német anyanyelve mellett (bár ezen semmiféle írás nem maradt fenn tőle) tökéletesen beszélt és írt magyarul is, latinul is.
Tanulmányait szülővárosa iskolájában alapozza meg, majd Brassóban folytatja felsőbb szinten, ahol Johannes Honterus 1543/44 fordulóján fejleszti tovább a városi iskolát. 1545 januárjában írják be Franciscus Cobosvariust a megújult iskola anyakönyvébe. Az adat - amely különben első hitelei évszám életrajzában - megkérdőjelezi a gyulafehérvári felsőbb tanulmányok feltételezését. Valószínű, hogy Brassóban kapott ösztönzést a wittenbergi továbbtanulásra. Tény, hogy a lutheri mozgalom szellemi fővárosában 1548. január 20-án az egyetemre iratkozik be. A szász krónikások bécsi tartózkodásáról is említést tesznek, ahonnan 1548. augusztus 11-én kelt levelében beszámol Ferdinánd kísérletéről Majláth István kiszabadítására. Ir V. Károly császár vallásügyi törvényéről is (Interim), amelyet akkoriban hirdettek ki a birodalmi gyűlésen. Wittenberg egyetemén 1550-ig tanul, és itt jelenik meg elró nyomtatott irodalmi műve, Medgyesi Székely Ferenchez írt latin nyelvű Elégiája.
Ezt a néhány adatot ismerjük egyházalapító püspökünknek származásáról és életének első szakaszáról. Elég keveset. Érthető, hogy életrajzírói jó szándékkal - de nem egyszer élénk fantáziával - igyekeztek a hiányosságokat kiegészíteni. Járatták szerzetesi iskolába Kolozsvárott, majd a gyulafehérvári káptalani felsőbb tagozatra. Feltételezték katolikus egyházi szolgálatát, majd főpapi támogatással küldették ki a reformáció gyújtópontjába, egyetemre. Beíratták a páduai és Odera-frankfurti egyetemre is. Édesanyját magyar nemes lánynak vélték egy félreértett városi gazdasági feljegyzés alapján . . . Sorolhatnánk még, de felesleges. Helyesebb, ha a három meghatározó tényező (a korszak, a környezet és az egyéni képességek) szintézisével próbáljuk beszédessé tenni a szűk adattárat.
Dávid Ferenc kolozsvári származású. Ez a tény meghatározó volt sorsa, és egyénisége kiteljesedése szempontjából. A várost kedvező helyzete, fejlődő ipara és kereskedelme már a középkorban az országrész legjelentősebb helységei közé emelte. A XVI. század elejére 4500-5000 körüli lakosával harmadik az erdélyi városok között, a szász universitas székhelye (Szeben 5-6000 1.) és a délkeleti kereskedelem határvárosa (Brassó 6-8000) után. Lakossága eredetileg szász, de már a XV. század elejétől kezdve töltődik magyarsággal. Területileg is kívül esett a szász tömbön; ami egyéni utat biztosított életének. Az erdélyi fejedelemség kialakulása során egyre fontosabb szerepet kap az új államban. Vitaihatatlanul centrális helyzete a belső gazdasági élet középpontjává teszi 1549-ben az egész országban. 1557-ben megkapja a nemesfém-beváltás és pénzverés jogát, Nagyszeben helyett. 1558-ban harmincadszedési és árumegállító jogot kap, valamint két országos vásár helyett négyet. Lassan az ország belső kereskedelmének középpontjává fejlődik. A gazdagodással együtt földszerzési igényei is támadnak: gyakran fordít felszabaduló tőkéjéből földbirtokszerzésre. Hűtlenségi perek alkalmával is részesül az elkobzott birtokokból. Némelykor egyes polgárok is szereznek telkeket a városon kívül. Így erősödik gazdaságilag a “kincses város".
Az anyagi jólét természetes következménye a kulturális fellendülés. A város korai szellemi igényének  középkori bizonyítéka, hogy az 1520-ig külföldön tanul 2496 erdélyi diák közül 119 volt kolozsvári. A külföldi egyetemjárás, a peregrináció legbiztosabb eszköze az általános európai közgondolkodás elterjedésének  Európa szellemi irányzata ekkor még a reneszánsz, mely a városi polgárság szellemi igényének kifejezője és kultúrájának alapja, a természettel, az élettel szemben pozitív, és az embert egyéniségében is értéknek tartja. Szembefordul a statikus és hierarchikus középkorral, és dinamikusnak érzékeli az életet. Hisz az újjáéledő kultúra hatékonyságában, és az újjászületés során az eredeti forrásokhoz tér vissza. Tanítómesternek tartja az antik világot. A vallási jelenségek emberben rejlő lényegét vizsgálja, és háttérbe szorulnak számára a transcendens igazságok. Híve a türelem gondolatának.
Dávid Ferenc gyermekségének idejéből névhez is kapcsolható Kolozsváron az új szemléletanód. Adrian Wolphard-ra gondolok, a kolozsi főesperesre és kolozsvári plébánosra, aki több külföldi humanista központban tanul, sajtó alá rendez egy kötetet Janus Pannonius verseiből, filológiai pontossággal; egyházi vezetőként hűséges képviselője a türelem gondolatának. Nevelői munkában is új utakra lép: olyan tankönyvet ad ki, amelyik a latin nyelv tréfás-játékos begyakorlására alkalmas, és a tanuló életkori sajátosságait is figyelembe veszi. Valószínű, hogy az ő idejében fogadja be a városi iskola a “studia humanitatis"-t, a reneszánsz oktatási rendszert. Ez alapos latin tudást, komoly anyanyelvi oktatást és a praktikus ismeretek átadását jelentette.
Gazdasági (ellendűlése és az erre épülő szellemi virágzás emelte Kolozsvárt - Buda eleste után - a kialakuló új ország szellemi központjává, a meginduló magyar könyvnyomtatás egyik fellegvárává és a XVI. sz. leghaladóbb vallásos gondolkozásmódjának, az unitárizmusnak szülővárosává.
Fentiek voltak legkorábbi és legerősebb élményei a tehetséges és elmélkedő “vargafi"-nak.
Valószínű, hogy ellenfelei gúnynak szánták a vargafi jelzőt, pedig az valójában reális tényt, mégpedig embert alakító tényezőt takart. Eltekintve attól, hogy a céhek jelentősége igen nagy volt a feudális városok életében, a kolozsvári tímárcéh egészen sajátos helyzetben volt. Nem a leghatalmasabb a városban, de az egyetlen, amelynek tagjai valamennyien szász nemzetiségűek. Mivel a polgárság a város közigazgatásában céhek szerint vett részt, a tiszta szász közösség adott pillanatban döntően befolyásolhatta a városi kormányzatot akár papválasztásról, akár vallási hovatartozásról, akár más ügyről volt szó. A XVI. század elején külön önállósuló tímárcéh tagjai nem tartoztak a patríciusok közé. (Csupán a század vége felé került be közülük néhány, mint Hertel Tímár Gergely is, Dávid Ferenc testvére.) Bennük volt hát a szívós küzdeni tudás, és gyermekeik érvényesülését elősegíteni igyekeztek szorgalmas munkával és taníttatással.
A húsz év körüli Dávid Ferenc otthoni tanulmányait végezve alapos felkészültséggel indul Brassóba. Egyéni képességei is megvoltak hozzá - ezt későbbi szereplése bizonyítja. Kitűnő latin nyelvi alapozás mellett anyanyelvét is tudatosíthatta, de magyarul is jól megtanulhatott. Egyfelől azért, mert a város gyakorlatilag kétnyelvű volt, másfelől pedig azért, mert 1528-ban kerül először az iskola élére magyar rektor Tordai János személyében. Alapos felkészültsége mellett vitte magával a kolozsvári reneszánsz szellemet, az ember értékének gondolatát és a türelem érzését más felfogásúakkal szemben. Benne volt az erős akaratú célratörés (bár nem törtetés), ami egyik alapvonásává vált jellemének egész életén keresztül az igazság következetes föltárásában. Végül tulajdona volt a feltörekvő városi polgár tevékeny, mindent mértékelő hite. (Kedvenc igéje: “Omnia probate . . .", “Mindeneket megpróbáljatok, és ami jó, megtartsátok . . .", mellyel új szellemi életet, új kultúrát és új vallásosságot lehet teremteni.}
Az “Omnia probate . . ." alapmagatartás könnyen csábíthatta volna Dávid Ferencet negatív állásfoglalásra a szellemi élet jelenségeivel, így a vallásos igazságokkal szemben. Ettől megvédte az a tény, hogy Kolozsvár után előbb Brassóban, s majd Wittenbergben tanul tovább. Mindkét intézmény a német humanizmus fellegvára. Ez a humanizmus volt legfőbb ösztönzője a reformációnak, sőt annak diadala után fel is oldódott benne. Közös ez a német gondolkozás az itáliaival abban, hogy a városi polgárságé elsősorban, hogy a természettel szemben pozitív, és az emberi életet is egyéniségként értékeli. Szembefordul a középkorral, és az ellene való harcában az eredeti forrásokhoz kíván visszatérni. De nem értékeli túl az antiquitas kultúrelemeit, és inkább az őskeresztény állapotban látja az ideális és teljes életet. Mindvégig hűséges marad a kereszténységhez, bár a reformok szükségességét elismeri. (A német humanista gondolatkörnek egyik legjobb kifejezője, mint mozgalom, a “devotio moderna", míg személy szerint Erazmus és Reuchlin képviselik leginkább.) Főképpen az erdélyi szászság lelkesedett ezekért az eszmékért, és később - még a reformáció kezdeti szakaszában is - náluk találjuk a leggazdagabb humanista irodalmat a hazai németek között.
Az erdélyi német humanizmus legnagyobb alakja, egyben a reformáció kezdeményezője ez országrészben Johannes Honterus (1498-1549). Bécsben, Krakkóban, majd Wittenbergben tanul Melanchton tanítványaként. Alakja valóságos mintaképe a humanista és a reformációs kor határán élő gondolkodónak. Tudományos érdeklődése széles körű, minden ágra kiterjedő. Mélyen istenhivő, türelmes és antidogmatikus vallásossága a keresztény megújulás alapja Brassóban és Szászföldön. Gyakorlati érzékével és szervező képességével irányítja az induló reformációs mozgalmat. Nyomdát alapít, és (elsőbbszintűvé szervezi a brassói városi iskolát. 1543!44 fordulóján, a wittenbergi tanulmányútjáról hazatért jeles hellénista, Valentin Wagner segítségével hajtja végre e tanügyi reformot. “Studium Coronensis" elnevezéssel lényegében az egyetemek alacsonyabb (artista, azaz bölcsész) tagozatának megfelelő felsőbb iskolát hoztak létre. Ez adott először lehetőséget erdélyi területeken magasabb képesítés elnyerésére. Ide iratkozott be Dávid Ferenc is 1545 januárjában. Az iskola kultúrát teremtő szellemiségére kitűnően rávilágít, ha felsorolunk néhányat tanárai és jelesebb tanítványai közül. Valentin Wagner után Matthias Fronius lett a rektor, az erdélyi szász jogalkotás markáns egyénisége. Tanulótárs volt Georg Hoffgreff a későbbi könyvnyomdász, Árkosi Veress Péter, utóbb brassói lelkész, Fuchs (alias Vulpius Miklós és Szászkézdi Fischer Jakab, akik később rektornak tértek vissza híres iskolájukba. Az iskola szabadabb vallási lelkiségének bizonyítéka az a tény, hogy több olyan rektor és tanuló volt az iskolában, aki később jelentős szerepet játszott a kialakuló unitárizmusban. Brassói rektor volt Johannes Sommerus Pirnaensis. Itt tanul Marosi Synnig János, az első székelykeresztúri unitárius esperes, majd Alvinczi György, Baranya unitárius apostola és mártírja is.
Mit köszönhetett Dávid Ferenc brassói tanulmányainak? A kolozsvári feltétlenül jó alapozású latin tudásának és humanista műveltségének továbbépítését a klasszikus szerzők elmélyült tanulmányozásával; megismerkedett Melanchton könyveivel; ugyanakkor alkalma volt a középkori szerzők alapos tanulmányozására is, mert ezekből - elsősorban vallási témákban - gazdag volt a brassói iskola könyvtára, miként azt a XVI. század végéről fennmaradt leltár bizonyítja. Első rektora, Valentin Wagner a görög világ és nyelv rejtelmeivel ismertette meg. A következő évi rektor, Fronius, a jogi gondolkozásba vezette be. Elmélyülhetett a forrásokban. Tények és források elemzése nélkül semmit elfogadni nem szabad, mondja a reneszánsz “ad fontes . . ." elve. Kritikai beállítottsága Brassóban kezdett kiteljesedni és általános ismeretköre kiterjedni, és ez a szemléletmód akkor vált igazán segítőtársává, amikor túllépett a tradicionális dogmatika határain és az unitárizmushoz vezető ösvényre tért. Mivel pedig brassói tanulmányai idején egyházi és vallási viták rázták meg a várost és az egész szász univerzitást, tapasztalhatta, hogy irányzatok a reformáción belül is vitatkozhatnak egymással, és hogy a vita fogalmakat tisztázhat. Ezért tisztelni kell egymás álláspontját. Egyet még megtanult Brassóban, és ez feltétlenül Honteres hatása: A hit dolgai szentek az ember életében, és ennek megérzése nélkül élni sem lehet. Valószínű, hogy Brassóban kapott ösztönzést a wittenbergi továbbtanulásra. Talán Honterustól, talán Wagnertől, vagy talán éppen Froniustól. Tény, hogy 2548. január 20-án egyetemre iratkozik Luther és Melanchton városában.
A wittenbergi egyetem oktatási rendje a Luther által kezdeményezett és Melanchton által kidolgozott elvekre épült. Az egyetem tanulói előtt koruk teljes ismeretvilága feltárulhatott. 1518. augusztus 29-én tartott székfoglalójában Melanchton keményen megrótta az áltudósokat, akik némi (és meglehetősen kétes) görög és héber tudással nehéznek tüntetik fel a humanista tudományokat. Ezzel a tanulókat is elriasztják, és a tudományokat is gyengítik. “Vissza kelt térni a forrásokhoz" - mondja. Filozófiát a hamisítatlan Aristotelestől, retorikát Quintilianustól, természettudományt Pliniustól kell tanulni. Teológiához is, világi tudományokhoz is elengedhetetlen a humanista tanultság, aminek körébe a filozófia is tartozik, az erkölcsi tudományok és a történelem értendő. A teológiához feltétlenül kell - mondja tovább - a görög, a latin és a héber. A tanítás módszeréről pedig 1525. évi rektori beszédében így vélekedik: “Lám, a csecsemő szája nem bírja a kemény ételt, ezért sokáig szoptatják, majd megrágott étellel etetik őket, amíg nagyok nem lesznek . . . Így az iskolában is a bölcs tanítók osztályonként tanítják a gyerekeket, hogy képességeik szerint fokozatosan haladhassanak előre az egyes tárgyakban." . . . Ez a fokozatosan haladó, és az addig elért ismereteket beépítő igazságkereső módszer számtalanszor visszacsillan Dávid Ferenc vallási tanításai során.
A Wittenbergbe érkező peregrináló diák hosszú (és nem könnyű) út porát hozta magával. Korabeli útinaplók bizonyítják, hogy sok veszéllyel kellett szembenézniük. Kedvezőtlen időjárás, járványos betegségek, felvonuló seregek és gyenge lábon álló közbiztonság jelentette a veszélyeket. Megérkezete után az új diák először a rektor elé járult, lefizette a kiszabott beiratkozási díjat. (Illetve igazolta szegénységét a mentesség érdekében.) A beiratkozás az egyetemhez tartozás első és legfontosabb feltétele volt, mert tagja lett bizonyos társadalmi rangot és kiváltságot jelentő universitásnak.
Dávid Ferenc tanulmányai idején a legjelesebb professzorok foglalták el a wittenbergi egyetem katedráit. Melanchtonról már volt szó. 1548/49-ben Pál apostolnak a Kolosszé-beliekhez írott leveléből hirdetett előadást. Johannes Bugenhagen (Pomeranus) Jónás prófétáról. Ebben kimutatta, hogy a római katolikus egyház szertartásai közül mindazok, amelyeket az “Interim" császári rendelet .a protestánsokra ráerőszakolt, eretnekségek. Caspar Cruciger egyháztörténetet és héber nyelvet tanított, és zsoltárfordításokkal foglalkozott. Sebastian Theodoricus lélektani előadásokat tartott. Volt hát lehetősége az európai tudományos látókörre kitekinteni egyházunk alapítójának. Volt azonban még valami, amiről beszélni kell.
Amikor Dávid Ferenc az egyetemre érkezik, komoly harcok rázták meg a reformáció alapjait. Luther mozgalma hatalmas lendülettel indult. Voltak pillanatok, amikor győztesnek látszott egész Németországban, pedig induláskor nem akarta a szakítást. A Szentszék makacssága, a tragikus parasztfelkelés (amitől Luther elhatárolta magát), végül pedig egyes német fejedelmek állásfoglalása, a szakítás és a vallásháború felé sodorta a helyzetet. V. Károly császár a tridenti zsinattól várta a vita eldöntését, addig is átmeneti császári rendelettel (“Interim 1548. június 30") igyekezett a helyzetet állandósítani. Ez idő alatt mindkét fél rendezte sorait, eszméit megfogalmazta, vagy tisztázta. Ugyanakkor kísérletek történtek az ellentétek kiküszöbölésére. A közeledők egyik vezére lutheránus oldalról Melanchton, akit humanizmusa, dogmaellenes hajlandóságai engedékenyebb álláspontra vezettek. Jelszava volt: “Szükséges dolgokban hűség, a többiekben engedékenység . . ." Megállapított tehát “doctrina necessaria"-kat, amelyekhez élete végéig ragaszkodott, és “adiaphora"-kat, amelyek az üdvösség szempontjából közömbösek - tehát engedni lehet velük kapcsolatban. Közeledési lehetőséget akart teremteni, de a legélesebb kritikát saját táborának fanatikusai közül kapta.
Dávid Ferenc ebben a feszült légkörben kezdte tanulmányait. Kolozsvári tradíciói, brassói neveltetése, de legfőképpen hasonló lelkisége Melanchton táborához kapcsolta. A viták megerősíthették benne az embernek dogmák feletti értékét. Rájött, hogy a doktrínák vizsgálhatók, bírálhatók és újraértékelhetők. Ezt az igazságot azonban olyan mélyen hívő humanistától tanulta, mint Melanchton. fgy a kritika soha nem ment át Isten tagadásába. Ezzel teljessé lett vallási gondolkozása. Elindult újabb és újabb vizsgálódó ok felé, és eljutott később Jézus ember voltának felismeréséhez, majd a tiszta unitárizmushoz.
Nem lenne teljes a wittenbergi kép, ha elhallgatunk két tényi. Az egyik Bár Melanchton élete végéig humanista vallásosságot képviselt, Szervét Mihály (1511-1553) szentháromságellenességét élesen kritizálta. A másik, hogy Dávid Ferenc wittenbergi tanulmányai idején három jelessé vált antitrinitárius is tartózkodott ott: Laelius Socinus, Grzegorz Pawel (Gregorius Pauli) és Jan Maczynski. Találkozásuknak hiteles emléke azonban nem maradt fenn.

 REFORMÁCIÓS UTAKON

Életrajza továbbra is hiányos. Wittenbergből 1550ben tér haza. 1551. január 9-én iskolamesterré választják Besztercén. Február 7-én megjutalmazza a Tanács, mert diákjaival színdarabot mutat be a város tiszteletére. 1552-ben Petres  falván plébános. 1553. január 1-én viszont Nyírő Jakab kolozsvári városi jegyző ezt írja külföldön tanuló testvérének: “Vízaknai Gergely halálával megüresedett iskolamesteri állást . . . barátod . . . Dávid Ferenc tölti be". 1555 áprilisa előtt, a széki zsinaton a lutheránus álláspontot védi Stancaro heves támadásaival szemben. 1555 szeptemberében kelt leveléből kitűnik, hogy szülővárosa és Nagyszeben egyszerre hívja meg plébánosnak. Az egykori krónika tudósít: . . .“1555. október bán Dávid Ferencet, Dávid varga fiát, pappá választották, és október 9-én szónokolt először." (1557-ben Kassára is hívják plébánosnak, és ő gondolkozik is rajta. Indítékaira azonban csak újabb adatok vethetnek fényt.) 1557-ben a tordai országgyűlés a lutheránus egyház jogosságát is elismeri, mire az új egyház a lutheránus magyarok püspökévé választja. (A szászoknak külön volt Szebenben.) Ugyanebben az évben nősül meg, de feleségéről adatunk nincsen.
Időközben a lutheri reformáció mellé új mozgalom sorakozik fel Magyarországon, a szakramentáriusak, vagy más néven a helvécibeliek irányzata. Az első nevét az úrvacsora kérdésben való eltérő felfogásuk miatt, a másodikat eredeti helyük után kapták. A tiszántúli részeken Kálmáncsehi Sántha Márton, majd Méliusz Juhász Péter a legtehetségesebb vezéralakok. Kálmáncsehi is megkísérli az erdélyi missziót, de a lutheri papság egységes álláspontja az 1557. évi nemzeti zsinaton, majd Dávid Ferenc vitája 1557 szeptemberében Kolozsváron, útját állja e törekvésnek. Ideig - óráig. Kálmáncsehi halála után ugyanis Méliusznak sikerült megnyernie Dávid Ferencet is, Heltai Gáspárt is, és velük együtt számos főurat az úrvacsora svájci értelmezése számára. Dávid lemond magyar lutheránus szuperintendensi tisztéről, és az új irányzathoz csatlakozik. Szerette volna a szászokat is megnyerni e lépésre, de azok elzárkóztak. Mikor az erdélyi szakramentáriusok egyházzá erősödtek, püspökükké Dávid Ferencet választották.
A két reformációs irányzat szolgálatában eltöltött tizennégy év (1551-1564) igen súlyos volt Erdély életében. Több eredménytelen, de annál szomorúbb kimenetelű kísérlet meggyőzte .a vezetőket, hogy a Habsburgok - még ha komolyan akarnák is - képtelenek egyesíteni és megvédeni Magyarországot a török ellen. Az erdélyi államnak létre kellett jönnie! A tény sajátos vallási helyzetet teremtett. A katolikus egyház javait szekularizálták a fejedelem céljaira. Ez létkérdés volt, nem feudális vagyonszerzési eljárás, mint egyes európai országokban. Az anyagi alapjait vesztett egyház mellé a reformáció következtében új irányzatok nőnek fel; a gazdag és erős kulturális tradíciójú szász univerzitas lutheri vallása, majd a jobbára a magyarságra és a székelységre épülő svájci irányzat. Az alakuló új államnak toleráns alapokra kellett helyezkednie. Elfogadta a Szentírás igaz voltát alapelvnek reformációs értelemben és elismerte az erre épülő protestáns egyházakat. Az evangéliumi irányzatok között engedte a dialógust, a hitvitát, a vitákra moderntorokat küldött. A hittételek elfogadását vagy elvetését a községekre bízta, azzal a kikötéssel, hogy az el nem fogadott hittételek képviselőit semmi bántódás ne érhesse. Egyedülálló elvi álláspont volt ez az akkori Európában, mert lehetőséget adott feudális keretek között a vallásszabadságra. Volt tehát néhány évig földrészünk akkori peremén egy menedék - Erdély - a reneszánsz szabadgondolkodásra.
Dávid Ferenc megérezte a kor vallásos felhívó jelét. Kolozsvári tradíciói, brassói és wittenbergi tapasztalatai, de talán leginkább egyéni képességei erre késztették. Bemutatkozása az ország közvéleménye előtt is dispután történik, 1555-ben, a széki zsinaton. Egy olasz teológussal, Stancarovat vitázik Krisztus megváltói szerepéről. A szentháromságról szóló tan kettős (isteni és emberi) természetűnek mondja Krisztust, a Fiút. Stancaro - a szentháromság tanának védelmében - kijelentette, hogy Krisztus csak emberi természete szerint lehet megváltó. Isten felségén csorba esnék, ha a szenvedést és a halált isteni természetének is tulajdonítanák. Ezek kifejezetten emberi vonások. Stancaro nem volt antitrinitárius, logikájával azonban olyan területekre tévedt, amelyek tabuk voltak eddig, és az unitárizmust készítették elő. A fiatal rektor lutheri alapokról könnyen cáfolt, annál is inkább, mert az olasz doktor az európai teológus közvéleményt felkavarta már, és ellene több cáfolat is megjelent. Mégis jelentős vallásos gondolkodása szempontjából, mert életében először találkozik olyan állásfoglalással, amely ellentmond a reformáció által is elfogadott keresztény hagyományoknak, és a reneszánsz szellemének megfelelően egy dogmát .az egyéni logika fegyverével támadott meg. Később is elhatárolja magát az olasz orvos-teológustól, a módszer mégis elgondolkoztatta. Más volt, mint amit eddig tanult.
A Dávid Ferencről elterjedt téveszmék közül még a legújabb irodalomban is tartja magát az, hogy elméleti ember volt, gondolkodó, gyakorlati érzék és szervezőkészség nélküli. Az újabb indoklás: Közelre várta a világ végét (1570-re), és erre a rövid időre nem tartotta fontosnak az egyházi szervezetet. Eltekintve attól, hogy az apokaliptikus váradatinak és az ezzel kapcsolatos számítások mindennaposok voltak a reformáció idején (Luthertől Károli Gáspárig!), nem valószínű, hogy Erdély felelősei (akár világi, akár egyházi vonalon) a lassan kristályosodó országos intézmények közül pont az egyházban választottak volna teoretikus vezetőt. A feladat ugyanis az volt: Új egyházakat, új püspökségeket szervezni a régiek romján, egy új ország adottságai között. Az Erdélyi Fejedelemség érdekterületén három katolikus püspökség volt: milkói, az erdélyi gyulafehérvári székhellyel, és a nagyváradi. A milkói nem érdemelne említést, ha nem tartozott volna bele a szász universitas legfontosabb része, a szebeni és a brassói dékánátus (esperesség). A püspökség megszűnése után az utóbbiakat közvetlenül esztergomi érsekséghez kapcsolták. A székhelytől való távolság és bizonyos kiváltságok (plébános választás, püspöki tized} gyakorlatilag önállóságot biztosítottak számukra. A reformáció alkalmával csatlakozott hozzájuk a szász universitas többi része is, és ezekből alakult a szász lutheránus püspökség, az új ország legegységesebb és legkorábban szervezett reformációs püspöksége. A nagyváradi püspökség reformációs jogutóda Debrecen. A többi terület megmaradt meg a volt erdélyi püspökség, a gyulafehérvári számára. Ezekből szervezett Dávid Ferenc szívós munkával előbb magyar lutheránus, azután szakramentárius és végül unitárius egyházat. Az új püspökség, a kolozsvári, hatásköre legnagyobbrészt magyar nyelvterületekre terjedt ki. Az új püspöki székhelyek egészen természetes okokból alakultak így. Ugyanis a szekularizáció révén az egyházi jövedelmek a fejedelemség javára folytak be. Tehát a püspökök elsősorban plébániájukból voltak kénytelenek megélni. A szász területeken kívül a leggazdagabb egyházközség Debrecen és Kolozsvár volt, így ezek kapták a püspökségeket. Egyházalapító püspökünk szervező és igazgatási munkájáról adatunk kevés, de fennmaradtak ilyenek is. (Válóperi ítélet, szervezeti intézkedés, zsinati és országgyűlési határozat.)
	Még egy fontos kérdés van hátra. Dávid Ferenc származásilag szász volt. A magyar lutheránus püspökség szervezésével azonban tudatosan a magyar kultúra hatásköréhez kapcsolódott. Magyar püspökké választása az az időszak, amikor magyar fejedelmi udvar alakul ki János Zsigmond körül, az elveszett budai királyi udvar helyett. Ehhez a szellemi atmoszférához csatlakozik éppúgy, mint nyomdász, költő, műfordító munkatársa, Heltai Gáspár.

MÁS HADNAGYOK VEZÉRLETÉN

Dávid Ferenc 1567-ben, amikor nyíltan unitárius útra lép, őszinte vallomással foglalja össze addigi hitbeli fejlődését:
“De ez mostani időben is szükséges meglátni, miképpen vigyön ki az Úristen minket az lelki Babylonból, tudniillik lassan-lassan, az gyenge dolgokról az vastagságra, kicsinyekről az nagyokra, az végiről az elejire hoz minket, mert mind régtől fogva ilyen rendet tartott ebben az Úristen."
“Mert legelőször Luther és Philip Melanchton írását adta kezünkbe, melyek csak a bűnnek bocsánatfa ellen való praktikát rontották meg, és ezeket megtanulván, úgy ragaszkodónk azután a Saxoniabeli tanítókhoz. Ennek utána nem sok idő múlva a csehekhez hajfánk, de nem a tudományok tisztaságában, hanem az anyaszentegyháznak igazgatásában."
“Hogy pedig ezeknek utána a Helvéciabelieknek írásokat kezdők olvasni, kik mind a Saxoniabelieknél, s mind a cseheknél tévelygésüket kárhoztatják vala, látván tisztább tudományukat, mi is öszve társalkodánk velek."
“De mostan immár más hadnagyokat, más vezéreket adott nekünk a mi kegyelmes Atyánk, kik az Antikrisztus mélyebb tévelygését törlik el, megtisztítván az egy Atya Istenről, a Jézus Krisztusról való tudományt. Nem szűnik meg azért addig ~ szent felsége munkálódni, míglen teljességgel kiviszen mindenféle zűr-zavarból, hogy az Antikrisztusnak minden káromlását lehetvén, csak Őneki szolgáljunk..." 
Az idézet - túlmenően a megtörtént dolgok összefoglalásán, Dávid Ferenc életszemléletének, talán helyesebben, történetfilozófiájának foglalata. Szerinte Isten tiszta hitet adott gyermekeinek, és elvárja annak elfogadását és hirdetését. Azt is, hogy aszerint éljenek. A bűneset után azonban Ádám fiaiban vetélkedés támad és halálos gyűlölség, amivel az igaz tisztelet mellé a hamis is föltámadt. A hamis az Antikrisztus szüleménye, és az igazat akarja összezavarni, hogy az emberiség elvesszen. De Krisztus győz a gonosz felett, megtisztítja az anyaszentegyházat, és a hitet kiszabadítja a pápa-amikrisztus Babilonjából. Az ember bármily gyenge edény is, segíteni tud ebben, és a segítés kötelessége is. A hitviták az igazság tisztázásához és a hamisság legyőzéséhez szükségesek. A tisztázódás ideje most van, és a nagy Babylon legyőzése után Isten országa következik el. Ez boldog korszak lesz, a békesség ideje, a szablyából ekét kovácsolnak majd. A reformáció is e lelki fejlődés egyik szakasza.
A fenti történetfilozófiai elképzelés egész unitárius életszakaszán végigkíséri Dávid Ferencet. Eleinte egyszerűen, de erősebben, majd csalódásai után árnyaltabban, de mindvégig következetesen. “A világnak nincs semmi oka azok ellen támadni, akik az eltemetett igazságnak a sötétségből való előhozásán fáradoznak. Amint a nappal és az éjszaka a világosság megjelenése és eltávozása által ismerhető meg, szinte úgy azok a percek és órák is, amelyekben a meggyúlt igazság ég olyan lánggal, hogy azt semmi meg nem oltja; hanem a sátán sötétsége lekötöztetik; hogy ragyogjanak és világosítsák meg a mindenséget, a nap, a hold és a csillagok . . . " - írja utolsó szabad megnyilatkozásában, az 1579. évi február 24-i tordai zsinat határozatai között.
Ennek a vallásfilozófiai alapállásnak kettős indoka van. Az első, egy mélyen hivő vallásos lélek mindent Isten viszonylatában érző és értékelő alapállása. A második: a reneszánsz gondolkodás haladásban hivő, alkotó embert tisztelő pozitívuma. Egyik sem kapcsolható ki. Ha a mély és tiszta hitét vesszük el tőle, marad egy megszállott kutató, egy kultúrhérosz, aki a ma elért eredményeket holnap lebontja, hogy holnapután újat kereshessen. Ha reneszánsz ember voltát tagadjuk le, egy mártíromsága miatt - tiszteletreméltó, de alapjában véve negatív, rajongó jelenség.
El kellett mondani ezeket a jobb megértéshez, és még valamit a szentháromság kérdéséről.
Az első századok a keresztény mitológia ősi, teremtő évei. A mitológiát teremtő fantázia nem gondolkodik a jelenségek belső összefüggésein, annak hiányosságai, vagy logikátlanságai nem aggasztják. A különböző hiedelemvilágból jött első keresztények számtalan tradíciót hoztak magukkal, és ezek a hiedelmek jól megfértek egymás mellett. Mikor kialakult a keresztény teológia, és azt rendszerezni kellett, a sokszínű, összefüggéstelen tradíciókból és mítoszokból ellentmondás nélküli hitrendszert kellett szerkeszteni a korabeli tudomány és filozófia igényeinek megfelelően, akkor alakult ki a szentháromság dogmája. A szentháromság dogmája, mint tökéletes abroncs, mint valamennyi hittani tételt kijegecesítő kristálymag fogta össze a kereszténységet, az egész középkoron át. Csalhatatlanságát és sérthetetlenségét a feudális társadalom hierarchikus és változtathatatlannak hitt világképe biztosította. A gyarló ember - vallotta a középkor - az ősbűn miatt elvesztette értékét és méltóságát. Egyedül a megváltás által, Isten kegyelméből emelkedhetik fel újra Atyjához. Az emberalakot öltő istenség, az emberiség vétkét magára vállaló. megváltó Jézus Krisztus lehajol a bűnös és gyarló emberhez. A reneszánsz embere azonban többre vágyott, és többre is értékelte önmagát. Eljutott az isteni immanencia gondolatához, amely szerint Isten benne rejlik a világban, tehát az emberben is. A tény olyan öntudatot és méltóságot adott neki; hogy be merte Jézust is iktatni az emberek sorába. Nem őt akarták kisebbíteni, leszállítani az emberek szintjére, hanem az eredendő bűn béklyójából kiszabadított embert emelték az Isten fiává. Nincs olyan antitrinitárius gondolkodó, aki ellensége lett volna Jézusnak. Megnyilatkozásaik róla a misztikusok legszebb vallomásaival vetekednek. Csupán fel akartak emelkedni hozzá, követni akarták őt. Természetes, hogy e szemlélet hatására a szentháromság dogmájának alapjai rendültek meg. Az antitrinitárius gondolkodók, figyelembe véve a filológia eredményeit, a Bibliára építve, induktív módon indultak az igazság keresésére. Félretették a tekintélyeket, kutatták Isten, Jézus és a Szentlélek igazságát. Ha rátaláltak az igazságra, minden eszközzel igyekeztek közkinccsé tenni azt. Közéjük sorakozott Dávid Ferenc is 1564 után.
Állásfoglalását több élmény magyarázza: Az első: fiatal éveinek alakulása, amely fogékonnyá tette az új utakra való indulásra. Stancarovat vitázva, találkozik először olyan érveléssel, amely egy sarkalatos keresztény dogmát logikai és kritikai érvekkel vizsgál és nem tekintélyekre hivatkozik: ez a második. Időközben általánossá válik Európa szellemi életében Erazmus teológiai és bibliamagyarázási szemlélete. Ez a harmadik. Közben arra is rádöbben. mekkora a különbség az apostoli hitvallás (a Credo) és a Szentírás, valamint a niceai és a konstantinápolyi zsinatok szentháromságdogmája között. Ez a negyedik. 1564-ben ismerkedik meg Blandratával, aki János Zsigmond személyes jóindulatát biztosítja számára. Ezek voltak az utolsó élmények az unitárizmus felé induló úton.
Az első négy élményről nincs sok mondanivaló. Itt olyan szemléletbeli eltolódás van a középkori dogmatikához képest, amelyet egyetlen reformátor sem fogadott el. Európa katolikus-protestáns teológus világa döbbenetes egyhangúsággal kiáltott máglyáért, ha ezek a gondolatok akár antitrinitárius, akár pedig anabaptista mezben felbukkantak valahol. A reneszánsz szemléletű vallásosság megismerését részben Blandratának köszönheti Dávid Ferenc.
Bármint ítéljük is meg Blandrata 1578-79-as szereplését, azt tagadni nem lehet, hogy nélküle Európa keleti peremén (Magyar- és Lengyelországban) az antitrinitárius gondolat soha meg nem gyökerezett volna. Teológiai felkészültsége, diplomáciai készsége, humanista műveltsége, valamint egyéni képessége, amellyel ki tudta választani munkatársait - és nem utolsósorban fanatikus antitrinitárizmusa -, nagy mértékben hozzájárult az unitárius, illetve szociniánus egyház kialakulásához.
Nem kisebb a jelentősége János Zsigmondnak sem. A magyar (és ezen belül az unitárius) egyháztörténet írás hajlik arra a téveszmére, hogy a fejedelem a vallási intézkedéseiben előbb a Blandrata, majd a Dávid hatása mutatkozik. Ha el is tekintünk nagyapja udvarának sok szempontból hasonló fejlődésétől, ha elfelejtjük édesapja valláspolitikáját, az erdélyi törvényhozás vallásügyi rendelkezései már akkor határozott gondolkodónak és a reneszánsz szabadelvűség felé hajló valláspolitikusnak mutatják, amikor sem Blandratának, sem Dávid Ferencnek hatása még nem tételezhető fel.
Dávid Ferenc 1564-ben, református püspökké választása után továbbhalad útján. Hihetőleg a szászokkal való vitatkozása során figyel fel Blandrata az új püspök képességeire. Javaslatára, a fejedelem kinevezi udvari papjává. Blandrata jóvoltából ismerkedett meg a spanyol Szervét Mihály (1511-1553) hittani gondolataival, amelyek kitűnő alapot adtak további vallási fejlődésére. Szervéi ugyanis kérdésessé tette a szentháromság dogmájának szakkifejezéseit. Megállapítja, hogy e kifejezések (trinitas = háromság; personae = személyek; essentia = lényeg; substantia = állag stb.) a Bibliában egyáltalán nem fordulnak elő. Eredetileg görög filozófiai fogalmak. amiket a teológusok átvettek. E fogalmak megzavarják az egyszerű hivő gondolkodását és hitét és a keresztény vallás lényegét is. Helyettük a Bibliára kell építeni: A Biblia szerint: 1. Jézus, akiről az evangéliumok tanítanak, Isten felkentje, a Krisztus. - 2. Jézus Krisztus szó szerinti értelemben Isten fia, mert általa fogantatott csodás módon. 3. De ez az ember egyúttal Isten is, mert tele van tulajdonságaival, amelyet az ő mennyei Atyjától kapott. Tehát isten, de nem természeténél fogva, mint a dogma tanítja, hanem ajándékozás folytán. 4. A Szentlélek pedig nem személy, hanem Istennek ereje, amit lélek formájában küld el hozzánk. Ezt vállalta Dávid Ferenc is kiindulásul, és hirdette 1570 körülig.
Hiteles adatunk nincs arra, hogy mikor kezdett el foglalkozni a szentháromsággal ilyen szempontból. Azt azonban már az egykorú krónikás jegyezte fel, hogy “1566. január 21-én prédikált először nyilvánosan a Szentháromság ellen", a kolozsvári tempIomban. Természetes, hogy az új fordulat Mébiuszékat döbbentette meg legjobban. Végtelen hitvitasorozat indul meg, és tölti ki azt a hét évet, amely 1564 és 1571 között, a fejdelem haláláig eltelik. Először egyezkedési kísérlet folyik, és ennek nyomtatott dokumentuma is van, az antitrinitárius felfogáshoz közelítő Heidelbergi Káté kiadása. Az ellentét azonban kiegyenlíthetetlen. A vitákra különösebben szót vesztegetni nem érdemes - jóllehet ezek voltak látványosabb oldalai Dávid Ferenc munkájának. A viták ugyanis nem segítették elő a közeledést, legfeljebb arra voltak jók, hogy mindkét fél rendszerezze és részletkérdéseiben is tisztázza álláspont] át.
A vita sajtó útján is folyt tovább. A fejedelem udvari nyomdát állíttat fel Gyulafehérváron (vezetője Hoffhalter Rafael). Itt jelenik meg az első antitrinitárius szintézis latinul “De falsa et vera unius Dei filii et spiritus sancti cognitione, libri duo" Két könyv az egy Isten hamis és igaz ismeretérőt címen 1568-ban. A műnek csak egy részét írta Dávid Ferenc. Mellette megnyilatkoznak a korabeli antitrinitárizmus legjelesebb olasz, lengyel, svájci és holland képviselői. Utána egyre-másra jelennek meg az antitrinitárius könyvek. Magyarul már 1567-ben két munka: Rövid magyarázat . . . és Rövid útmutatás. Előbbit az unitáriusok 1910-ben Kolozsvárt hasonmás kiadásban is megjelentették. A fejedelem haláláig a gyulafehérvári nyomda termésének legnagyobb része unitárius ügyet szolgál. Később felsorakozott melléje Heltai is, kolozsvári nyomdájával. Ő ugyanis eleinte svájci oldalon maradt és később lett az unitárius eszmék hívévé.
Dávid Ferenc rengeteget dolgozott e pezsgő években. Püspöki teendői mellett vezéralakja a hitvitáknak, szervezte egyházát. Magas szintű főiskolát hozott létre Kolozsváron. Kinevelte a tanítványok seregéből a második generációt, Bogáthi Fazekas Miklóst, Válaszúti Györgyöt, Enyedi Györgyöt és a többieket, akik a XVI. századi magyar szellemi életnek is kiválóságaivá váltak. Foglalkozott egy revideált latin nyelvű Biblia kiadásának gondolatával. Gondoskodott az Erdélyen kívüli misszióról, és ő bocsátotta szárnyra azokat az apostolokat, akik a hódoltságba vitték el az unitárius gondolat vigasztaló igazságait.
Munkája nem lehetett volna eredményes, ha mögéje nem áll, teljes feudális hatalmával, az uralkodó, János Zsigmond. Ő vallási kérdésekben toleráns. bár rendkívül érdeklődött a vallás igazságai iránt. Édesapjában is volt hajlam erre, édesanyja pedig, Fráter György halála után, amikor a különböző reformációs irányzatok kezdenek kiteljesedni, egymás után hagyja jóvá a szabad lelki fejlődést biztosító törvényeket. Tovább fejlődik és tetőzik a folyamat János Zsigmond uralkodása idején. Érdekes figyelni az országgyűlések és fennmaradt más emlékek szövegét. Szapolyai János hallgatólagosan veszi csak tudomásul, hogy van a katolikustól eltérő hitelvi elképzelés. Annak képviselőjét “futni hagyja." Izabella alatt és János Zsigmond uralkodásának elején konkrét viták során születnek a döntések, gyakorlati igényből fakadva. János Zsigmond uralkodása és Dávid Ferenc udvari papsága idején viszont általános elvi határozatokról van szó, teológiai indokolással. Főként a híres “tordai vallásszabadság törvényről" van szó (1568. január 6-13.). E törvény szerint a prédikátorok szabadon és meggyőződésük szerint hirdetik az evangéliumot. A megkötöttség mindössze annyi, hogy prédikátor (tehát teológiához értő) legyen az illető. Alapnak csak az evangélium fogadható el. A hirdetett igazság elfogadása, vagy elvetése viszont a közösségtől függ. Senkit nem lehet kényszeríteni sem az elfogadásra, sem az elutasításra. A feudális közösség álláspontját többre tartja, mint a püspök felügyeleti jogát. (A község olyan prédikátort tart, amilyent kíván, és sem a szuperintendens, sem más ezért nem bánthatja.) Végül és ez már vitathatatlanul Dávid Ferenc hangja és szelleme -: mindez azért kell hogy így legyen, mert a hit Isten ajándéka, és hallásból lészen . . .
Ez a törvény a XVI. század egyik legfelvilágosultabb szellemű törvénye, és lehetővé tette, hogy a legfőbb államhatalom által garantált, bibliai alapokon álló protestáns vallási irányzatok egyházai kialakulhassanak és megizmosodhassanak annyira, hogy túléljék a későbbi üldöztetéseket is. Ilyen evangéliumi szervezet volt az unitárius egyház is.
	Sajnos, hogy az ifjú fejedelem egészsége nem volt erős. Alig hét esztendővel az erdélyi antitrinitárius gondolat első felbukkanása után, 1571-ben meghalt. A gyulafehérvári temetésen, ahol Dávid Ferenc magyarul, Sommer János pedig latinul búcsúztatja a szeretett fejedelmet, az utolsó választott magyar királyt, az antitrinitárius gondolatok diadalának és végső győzelmének álmától is búcsúzott az udvari pap és a kolozsvári tudós rektor.

ÜLDÖZTETÉS ÉS BEFELÉFORDULÁS

Időközben nagyot változott Európa mind szellemi, mind vallási téren. Változott Erdély történelmi helyzete is. Ezekkel a változásokkal foglalkozni kell, különben nem lenne érthető Dávid Ferenc tragédiája.
Egyházalapító püspökünk reneszánsz környezetből indul Kolozsvárról. Brassói, majd wittenbergi tanulmányai során telítődik a német humanizmus és a belőle kialakuló reformáció gazdag tudásanyagával és mélyen hivő lelki tartalmával. Lényegében ez teljesedik ki a lutheri, majd a svájci szakramentárius szolgálatában. Amikor “más hadnagyok" útjára lép, egy sajátosan más gondolkodási szférához kapcsolódik, az itáliai reneszánsz és humanizmus vallásosságához.
A reneszánsszal kapcsolatban elterjedt az a felfogás, hogy istentelen, vallásellenes, holott csupán az intézményes egyházat és a klérust támadta. Egyház- és klérusellenessége nem jelentett vallástalanságot, vagy éppen vallásellenességet. Sőt igen kiváló humanista gondolkodók (L. Valla; Pico da Mirandola; M. Ficino) kísérelték meg a korszellem dinamikájának, az immanens filozófiának, embert értékelő pozitivizmusának, “ad fontes" kutatásmódjának és haladást igenlő szemléletének megfelelő vallásosságot teremteni. Vallásosságuk megmaradt a katolikus egyház keretein belül. (Legalább is egy ideig, és akkor sem képviselői szakítottak Rómával, hanem az velük!) Ennek a katolicizmusnak azonban, nem sok köze volt a középkor merev dogmatizmusához, de nem volt a tridenti zsinat által törvényesített ellenreformációhoz sem. Érezték a középkori egyház hibáit, de a gyógyulás útját az egyház keretein belül keresték. Főpapok is követték a reformmozgalmat - bár életük végéig tisztükben maradtak. A reneszánsz vallásosság sokkal forradalmibb volt Luther elszakadó fontolva haladásánál, vagy Kálvin új dogmatikát teremtő Institúciójánál. (A “forradalmiság" természetesen csak teológiai látásmódjukra jellemző, társadalmi értelemben nem beszélhetünk róla.)
A XVI. század utolsó harmadára Európa túlfut a reneszánszon. A reneszánsz gazdasági-társadalmi bázisa, a városi polgárság, kompromisszumot köt a földesúri hatalommal, egykori ellenfelével, sőt a gazdagodó polgárság maga is igyekszik földbirtokot szerezni. A két ellenfél találkozása után minden törekvésük arra irányul - és nem eredménytelenül -, hogy a reneszánsz forradalmi lendületét lefékezzék, majd visszaszorítsák. A középkor lerombolása a reneszánsz diadala volt, de új világot építeni már nem tudott, csupán utópiákat álmodott.
A társadalmi változásokkal együtt járt a korszak gondolkodásának átalakulása is. A reneszánsz lelkiismereti szabadságot hirdető vallásossága fokozatosan visszahúzódik a reformáció megmerevedő, új dogmákat teremtő irányzatai és az ellenreformáció törekvései elől. A folyamat személyek sorsán is illusztrálható. (Gondolok Bernadino Ochino sorsára, aki magas egyházi funkcióból való kiszorítása, illetve menekülése után egy ideig még menedéket talál Velence viszonylag szabad határai között, a páduai egyetemen. Hamarosan innen is menekülni kénytelen észak felé, Svájc biztonságosabbnak látszó hegyei közé.
	Nagyjából hasonló sorsot érnek, mindazok, akik a reneszánsz haladó vallásosságának képviselői. Kétségbeesetten menekülnek Európa megmerevedő közszelleme elől, oda, ahol némi reményük lehet még a menekvésre, gondolataik szabad továbbépítésére. Lengyelország és Erdély az úti céljuk, ahol János Zsigmond országlása alatt sőt a történelem tehetetlenségi törvényei szerint még halála után is néhány évig szabad az út a menekülők számára. Teremtenek is ragyogó szellemi életet - éppen Dávid Ferenc szellemi irányítása és összefogó gondoskodása alatt -, amely ebben a vonatkozásban a legnagyszerűbb volt Európa szellemi életében, és amelynek értékét is csak most kezdi felismerni a legújabb tudományos I kutatás. A kolozsvári fénykor 1575-ig tart, az új fejedelem, Báthory István uralmának megerősödéséig.
János Zsigmond halálakor más volt Erdély helyzete, mint uralma kezdetén. Az új államot belföldön, külföldön egyaránt elfogadták. A felekezetek erőviszonyai és határai rendeződtek. A tolerancia nem volt már annyira történelmi szükségszerűség. Az utódlásért két jelentős egyéniség küzd: Békes Gáspár, az előd bizalmasa és elveinek követője és Báthory István, a katolicizmushoz hűséges ősi főúri család tagja, aki a megmerevedő Európa szellemiségét képviselte. Békes - szerencsétlenül a Habsburgok felé orientálódott, Báthory törökbarát volt, ami az adott helyzetben reálpolitikát jelentett. A választás javára dőlt el, bár évekbe került, míg a hatalom tényleges birtokosa lett. István, majd lengyel trónra választása után öccse, Kristóf, teljesen más valláspolitikát alakított ki, mint elődje, János Zsigmond.
Az új valláspolitika első lépése, a cenzúra bevezetésével, támadás az eddigi szellem ellen. Kivették a gyulafehérvári nyomdát az unitáriusok kezéből. A fejedelem elmozdította Dávid Ferencet az udvari papságból, helyébe Alesius Dénest tette, akit a magyar lutheránusok püspökének is kinevezett.
Báthory következő lépése az volt, hogy a szász lutheránusokkal akarta kiközösíttetni azokat, akiknek véleménye eltér a szentháromság kérdésében az egyetemes keresztény tradícióktól. - Eredménytelenül. - Következő lépésként az országgyűléssel hozattat olyan határozatot, hogy innoválás gyanúja esetében vizsgálja meg a gyanúsítottat saját püspöke és Dávid Ferenc. Ha bizonyítható az újítás, a fejedelem excommunikálja a vádlottat. (1572, pünkösd.) A szándék világos. Vagy kiadja Dávid Ferenc a haladás képviselőit, s akkor megtagadja múltját azok pedig ellene fordulnak -, vagy melléjük áll, és saját maga ellen szolgáltat bizonyítékot. A terv ki is derül egy konkrét eset kapcsán. 1572 őszén három diák új eszmékkel tér vissza a páduai egyetemről. Püspökünknek a törvény értelmében nyilatkozni kell. A válasz őszinte és becsületes. Vannak olyanok, amelyekkel egyetért, vannak olyanok, amelyeket helytelenít. A fejedelem megharagszik, és többet ilyen szolgálatait nem veszi igénybe. Ettől kezdve azon fáradozik, hogy saját papjait fordítsa püspökük ellen.
1573-1575. A politikai hatalom vitatásának időszaka, így a vallásügyi kérdések háttérbe szorulnak. A korszakot a Báthoryak végleges győzelme zárja, akiknek külpolitikai tekintélyét is emeli István lengyel királlyá választása: 1576. január 28. A medgyesi országgyűlés. Megerősítik Dávid Ferenc püspökségét, és elismerik egyházának utódválasztási jogát. E törvénnyel kapcsolatban sok a félreértés. Jelölik nemes gesztusnak a győztes fejedelem részéről; lengyel királyként szövetség keresésének; a kolozsvári vallás erős voltának stb. Pedig itt arról van szó, hogy a “renitens" püspököt kézben kell tartani közjogi méltóságánál fogva. Másfelől meg kellett nyugtatni egyházát, hogy vezetője sorsától függetlenül tovább élhet törvényesen választott utód vezetésével. 15 75-ben ugyanis, a püspök zsinattartási jogát Tordára és Kolozsvárra korlátozzák.
Ekként haladnak az események a végkifejlet (1578-79) felé. Kétségtelen, hogy az események intrikusa Blandrata. Talán hatalomféltésből, vagy egyéni hiúságból. Minősítésünk csakis elítélő lehet. Három tény azonban feltétlenül enyhítő körülmény magatartásával kapcsolatban. 1. Az európai közgondolkodás régen túl volt már a szabad vallásosságon és a lelkiismereti türelmen. 2. Báthoryék első perctől Dávid Ferenc ellen törtek. 3. Blandrata - a mártír püspök erkölcsi tőkéjére építve - mindent elkövetett az egyház megmentésére.
Dávid Ferenc részéről a végső kihívás a fejedelem ellen 1578 márciusában történik. Tordán zsinatot tartanak, mintegy 322 pap jelenlétében, és kimondják a communis profeti-át, vagyis azt, hogy bármely hittani kérdésről lehet vitatkozni, még ha zsinat nem fogadta el őket, akkor is. Ezzel nem sértik meg az innovációs törvényt. Igy a zsinatot legalább is vallási kérdésekben - az országgyűlés fölé helyezték. Aránylag hamar, az 1578. április 27re összehívott országgyűlés válaszol a zsinatra. Megállapítják, hogy az újítás szaporodik, és meghatározzák az eljárást, gyanú fennállása esetére. Dávid újabb zsinattal válaszol. Kolozsvárra hívja össze, és négy pontot tűz ki vitára: 1. Mondható-e Jézus Krisztus Istennek, amikor az apostolok ezt nem tették? 2. Segítségül tehet-e hívni? 3. Elfogadható-e az üdvözülés és eleve elrendelés tana, úgy, amint azt Luther és Kálvin tanítja? 4. Vajon Jézus, ha nem hal meg, Krisztussá lehetett volna-e?

Blandrata rémülten gondol a várható fejleményekre és előbb maga akarja Dávidot útjától eltéríteni - sikertelenül -, majd meghívja a lengyel antitrinitárizmus későbbi vezéralakját, Socinus Fauntust Baselből, hogy véleménye megváltoztatására bírja a püspököt - hasonlóképpen eredménytelenül.
Közben Dávid Ferenc újra és utoljára zsinatot hív össze Tordára, 1579 februárjában. Itt visszautasítja még egyszer az innováció vádját: “ . . . az isteni tudomány és igazság keresése a lelkipásztorok kötelessége . . . , akik az antikrisztus sötétsége elűzésében munkálkodnak, azokat senki nem mondhatja büntetésre méltóknak. Mert az ilyenek nem újítanak, hanem amiket hamis magyarázatokkal homályba burkoltak, azokat régi fényükbe visszaállítani törekednek . . . Mi Isten segítségével a háromságot megtámadtuk, s hogy Isten igéjével nem egyezik, kimutattuk. Mert hogy mi, hallgatóinknak már régen előadott egyistenségi tanunkat tartjuk meg, s azt az egyszer vetett alapot építjük tovább. Kijelentjük és tudtára adjuk mindenkinek, hogy minket innovációval törvénytelenül vádolnak . . . "
1579. április 24-én újra foglalkozik az országgyűlés Dávid Ferenc ügyével, de döntés nincs - talán az unitárius főrendek ellenállása miatt. Azután Leleszi Jánossal, az udvarban tartózkodó jezsuitával akarják megcáfoltatni tanításait. Leleszi nem vállalkozik rá. Végül Báthory Kristóf, különleges országgyűlést (mondhatnánk: különbíróságot) hivat össze ügyében, amelynek minden egyes mozzanata előre kitervelt és megrendezett színjáték volt. Egykori emlékek, feljegyzések és a legújabban publikált jezsuita szentszéki jelentések egyformán erről tanúskodnak. Betegen, súlyos őrizet alatt érkezik a törvényhozás elé, Gyulafehérvárra, az ősz főpap. Kíséretében van veje, Trauzner Lukács városi jegyző és néhány hűséges munkatársa. Trauzner tiszteletreméltó bátorsággal és eréllyel védi apósát - de eredmény nélkül. Elhangzik az ítélet: “. . . A fejedelem megértette, hogy . . . te Istenkáromlásra vetemedtél, és ország törvényei ellenére újításokat tettél... Ezért további határozatig fogságba fogsz tartatni . . . " Déva várába vitték. A hagyományok szerint töretlen lélekkel viselte a fogságot, de nem sokáig. 1579. november 15-én (más források szerint november 7-én) a halál megváltotta szenvedéseitől és megaláztatásaitól.
Életének utolsó és egyre tragikusabbá váló szakaszában (1571-1579) mindvégig hűséges maradt önmagához és eszméihez. Amikor az udvari papságból elmozdították, és ezzel az ország vallási ügyeinek intézéséből zárták ki, amikor a cenzúra, majd a korlátozó intézkedések a nyílt vitát és a propagandát tették lehetetlenné, majd miközben az innovációs törvény egyéni tragédiájának végkifejletét készítette elő, egyre inkább befelé fordul, és tiszta és gazdag életigazsággá érlelte gondolatait.
Ehhez az érlelődéshez a kedvezőtlen külső körülményeken kívül, belső tényezők is hozzájárultak. Alig jutott el híre Nyugatra János Zsigmond vallási kibontakozásokat elősegítő országlásának, számos európai színvonalú gondolkodó bukkan fel Erdélyben, hosszabb-rövidebb időre, és ezek sorra vizsgálják az élet problémáit, és adnak sok esetben olyan megoldást, amelyik a XX. századnak is becsületére válnék. Johannes Sommer, Jacobus Padaelogus, Nicolaus Paruta, Adam Neuser, Mathias Vehe-Glirius - hogy csak a legnagyobbakat említsem - közösek voltak abban, hogy gondolkodásuk reneszánsz alapokon nyugodott; nem fogadták el maradéktalanul, vagy túllépték a reformáció eredményeit. Érdeklődésük olyan területekre is kiterjedt, amelyek kívül álltak a teológia tudományának határain; állásfoglalásaik mindig (meggyőződésük szerint helyesen értelmezett) keresztény alapelven épültek fel. Viszonyuk egyházalapítónkhoz többrétű. Adtak át gondolatokat, de tanultak is tőle. Amit átadtak, azt Dávid Ferenc átszűrte egyéni gondolatvilágán, erős hitbeli tartalommal töltötte meg, és beleötvözte sajátos teológiai szintézisébe. Így kristályosodik ki benne az elhallgatás ellen és a létért folytatott nehéz küzdelem válságos óráiban - tiszta unitárizmusa.
Szó volt már arról, hogy Dávid Ferenc “más hadnagyok" vezérlete alatt megtett útját kritikával kezdte. Szervét nyomán megkérdőjelezi a szentháromság dogmájának szakkifejezéseit, azzal az indokolással, hogy ezek nem fordulnak elő a Szentírásban, sem pedig az apostoli Credo-ban. Eredetileg görög filozófiai fogalmak. A kritika utáni szintézis 1567-68-ra készül el, a nemzetközi unitárius kiadványnak számító “De Falsa et Vera unius Dei c. munkában, amely szerint “Hiszünk az egy Istenben, ki amaz Atya, kiből mindenek vannak és mi Őbenne . . . ki egyedül felséges és magasságbeli . . . csak egyedül bölcs és hatalmas . . . csak egyedül mindenekfelett való Isten. - Annak utána hiszünk egy urunkban, Jézus Krisztusban, kinek általa mindenek vannak . . . a magasságbeli Istennek fiában . . . ezt az Istennek, sem láthatatlannak, sem mindenekfelett való Istennek . . . soha nem valljuk lenni . . . Egyenlőnek pedig azért hisszük lenni és mondatni, mert az Atya Isten, minden ő istenségét, teljes voltával, neki részesítette . . . " - “Hisszük a szentlelket is lenni . . . Istennek pedig őtet nem merjük nevezni, mert sehol az írás azt nem míveli . . . " Összefoglalva: Van a tökéletes és abszolút Isten, az Atya, aki istenségét “közölte" (azaz átadta) a Fiúnak, és ezzel Ő is Isten lett. Míg a Szentlélek mindkettőjük által adott isteni erő az emberek számára.
Méliuszék észrevették a gondolat sebezhető pontját. Szerintük: ha a szentháromság (Atya-Fiú-Szentlélek) helyébe az Isten és a Fiú kerül, kettősség (dualitás) lesz belőle, amelynek semmivel sincs több logikai létjogosultsága, mint az ő tanításúknak. Dávid Ferenc: “Az egy Atya Istennek és az áldott Szentfiának, a Jézus Krisztusnak istenségéről való igaz vallástétel" c. könyvével (1571) válaszol a debrecenieknek, hangsúlyozva, hogy Krisztus ember, aki nem azonos az Atyával és csak az istenség átruházásával lett istenivé. “Nem az Isten Jött emberré, hanem az ember Jézus Krisztus helyeztetett, szenteltetett és rendeltetett Istenné, és Istennek formája, képe, ábrázatja, hogy mi emberek, ő általa az istennek ábrázatja, képe és formája lehetnénk, melyet mi az első teremtésben elvesztettünk vala." Ez már a reneszánsz vallásosság embert értékelő hangja, amely áthidalta azt a hihetetlen mély űrt, amely Isten és a középkori ember között volt.
Még egy sajátos probléma felmerül itt. A szentháromságtan krisztológiájának lélektani gyökere az a tény, hogy a hivő ember Istent maga mellett, magáénak érzi. Enélkül az érzés nélkül cselekvő hit vajmi kevéssé képzelhető el. Az ember bűneiért önmagát keresztfára adó Isten, Jézus Krisztus, lehet irányítója az egyes ember életének is. Ez az érzés komoly veszélybe kerülhet egy olyan krisztológiában, ahol a Fiú emberből emelkedett ki. Dávid Ferenc e veszélyt is elkerüli, bedolgozva hittani rendszerébe a “patrotheosz" gondolatát. 1571-ben ugyanis hitvita zajlik Gyulafehérváron, ahol a külföldi származású antitrinitárius gondolkodók először vesznek részt. Nicolaus Paruta itt terjeszti elő a patrotheosz tézisét, amely szerint az emberiség szempontjából az Isíea~ég lényege “Atya" volta. (Patrotheosz esse essentia Dei") Az Atya és a gyermek viszony minden meghittsége és gazdagsága megjelenik a hivő ember és Isten kapcsolatában. Igy válik a XVI. és XX. századi unitárizmus egyik lényegévé a hit a személyes Istenben, a szerető mennyei Atyában. A gondolattal egyértelműen immanenssé válik egyházalapítónk utolsó éveinek vallásos világnézete, hitrendszere, vele egyszer s mindenkorra kizárja annak lehetőségét, hogy az unitárius gondolat pantheistává váljon. Egyúttal megmenti a gondolat erejét, melegségét, miszticizmusát.
A politikai tényezőkön kívül ebben a kérdésben sem követte Blandrata a püspököt. Az antitrinitárius táboron belül (főként a lengyeleknél) sokan vélekedtek hasonlóan, így Socinus is, akit valószínűleg azért hívott meg Blandrata, hogy Dávid Ferencet érvekkel győzze meg. 1579-re az elbukó püspök az utód-világnak (legkevésbé gyűlölködő kortársainak) olyan hitelvi rendszert fogalmaz meg, amely többé már nem csak vita, nem csak tagadás, hanem pozitív hit.
Az utód-világnak készült e hittan. A megállapítás szó szerint értendő. Rendszeres összefoglalás nem jelenhetett meg a mártír püspök életében. Halála után, a védelmére kiadott “Defensio Francisci Davidis . . ." c. munka függelékébe “De Dualitate . . ." címén került a hívekhez 1582-ben. (Magyarul csak 1942-ben.) Ennek a hitrendszernek lényege: Az atya egyedül való, mindenható Isten, szerető Édesatya. Jézus az egész emberiség megváltó példaképe, de nem Isten, és ezért imádni sem kell. A Szentlélek Isten jóra való ereje bennünk.
“A Krisztusban való hit nem egyéb - írja a De Dualitate -, mint hit az Atyának a Fiú áztat megjelentetett bizonyságtételében, mely hitnek ismertető igaz jele a benső tisztaság, a szeretet, a külső jámbor élet és jó cselekedetek . . ."

“AKKORA A LÉLEK EREJE,
 HOGY GYŐZEDELMESKEDIK . . ."

Három tényező határozza meg egy ember életét és értékét a társadalomban, illetve a történelemben: a korszak, amiben élt, a közvetlen környezet, az egyéni adottságok. E harmadikról külön is beszélni kell.
1570. november 29-én levelet ír Dávid Ferenc  kedves barátjának, Palaeologus Jakabnak és ez a levél egyik legjobb kulcs írója lelkivilágának megértéséhez. A levél így hangzik:
“Dávid Ferenc a kiváló férfiúnak, Palaeologus Jakabnak a bölcsesség és ítélet szettemét kívánja az Atyától, Krisztus által.
	Ha valaki levetkezett minden emberi szenvedélyt, nem fogja siratni századunk nyomarait. Hogy pedig valamit munkánkról írjak, oly időket élünk, hogy - nem szabad az igazságot keresni. Hallgatok arról nyilvánosan, amit érzek. De akit az isteni szellem megvilágított, miután hitt - nem hallgathat, és az igazságtól sem térhet el. Akkora ugyanis ennek a szellemnek az ereje; hogy az emberi elme minden hamis eszméjét megvetve, csak egy célra törekszik, hogy Isten dicsősége megvilágosodjon, és az egyház épüljön, még ha csaknem az egész világ dühöng és ellentmond neki, mivel akiket az Atya Fiának adott, össze kell hogy gyűljenek és Krisztus köntöse is a  katonák kezében épségben maradjon.
	Első látásra talán úgy tűnik, hogy a vallás dolgairól felvetett kérdések romláshoz és igen nagy veszélyhez vittek, de a Krisztus halálakor támadt földrengés a feltámadásakor lecsillapodott.
	Ezeket nem azért írom, hogy Te, legtudósabb fér, fiú, ne tudnád, hanem hogy megmutassam, ezekben a küzdelmekben kivált kép mi segít engem, és miért bizonyos, hogy Isten erőtlen edényeivel munkálkodik még az emberi akarások és váradalmak ellenére is. Mert nem engedheti, hogy igéje üresen térjen vissza hozzá. Ellenfeleink rosszindulata és gyűlölete vont bele ebbe a háborúságba. Midőn elfogadtam, semmi mást nem akartam nyilvánosan tanítani és előterjeszteni, csak azt, ami Isten igéjében világosan benne van. Akkor sok mindent nem értettem, miként van, de az ellenkező féltől kényszerítve, hamis tanaikat megismertem, és egészen más úton kellett elinduljak. Sőt minden tételükkel ellenkezőt kellett szembehelyezzek, amelyekkel eddig az Istenről való doktrínákat védelmezték.
A lezajlott viták zavarosak voltak, de úgy kellett kiadni, amint megtörténtek, különben a csatás vádjára igen tág lehetőséget nyújtottak volna. Elolvastam az összegyűjtött és nekünk elküldött vitákat. A felépítés, a szavak rendje és a tartalom világosabb és jobb, mint az előzőben. Nem kétlem, sokaknak hasznos lenne, ha kiadnók . . .
	Az Úr, az ő szent lelke által világosítsa meg gondolkozásunkat, hogy Istent igéje szerint kövessük, és benne egyek legyünk."
Az első tégy, amit a levél alapján megállapíthatunk, Dávid Ferenc biblicitáson nyugvó tiszta hite és bizalma. Ez egész életén végigkíséri. Ő egy életet tett Isten helyes megismerésére. Egy életet, amelyet gyenge edénynek érzett Isten kezében, amelyet ennek ellenére is következetesen vitt végig, és amelyet feláldozott igazságáért, amikor nem volt más lehetőség.
	Igazságkeresése nem nyugtalanság, nem rombolási vágy, és nem is állhatatlanság volt, mint azt az elhagyott eszmék képviselői később sokszor vetették szemére. Szent állhatatosság volt ez, de nem irányzatokhoz, hanem az igazsághoz. Újra meg újra átvizsgálja tételeit, és csak akkor nyugszik, ha egy-egy nyugtalanító problémájára megoldó választ talál.
	Kétségtelen, hogy gondolkozásában vannak apokaliptikus elemek. Felléptekor közelinek (1570) látja Isten országa diadalmas kiteljesedését és az antikrisztus birodalmának összeomlását. Kedvez reményeinek, hogy sikerül megnyernie a fejedelmet törekvései támogatására. Reményei nem teljesülnek. de nem veszti hitét, nem omlik össze lelkileg. Mikor pedig az új fejedelem hatalma ellene fordul, ezt az apokaliptikus várakozást reálissá szűrve, a távolabb jövőre vetíti, az elkövetkező századokra.
	Feltétlenül sokra értékeli a hivő embert. Olyan sokra, hogy Jézust is táborukba sorolja. Isten ügyének hullámzó hajóját is rá meri bízni, lelkiismereti szabadságot követelve számára. Ez az eszme annyira újszerű, hogy a középkori ember számára elképzelhetetlen volt, kortársai közül alig néhányan ismerték fel.
	Fejlődőnek látta az embert és haladónak, tisztulónak a vallásosságot is. elő törvény volt Jézus igéje: Legyetek tökéletesek, mint a ti mennyei Atyátok tökéletes.

	Helye ott van a XVl. század legnagyobb vallásos személyiségei között.