AZ ANGOL ÉS AMERIKAI UNITÁRIUS TÁRSULATOK
 ÁLTAL LÉTESITETT UNITÁRIUS MISSZIÓ HÁZ KIADVÁNYA

HISZEK EGY ISTENBEN…

UNITÁRIUS HITVALLÁS

Írta: DR. CSIKI GÁBOR
UNITÁRIUS LELKÉSZ

MINERVA IRODALMI ÉS NYOMDAI MÜINTÉZET R.T.
Cluj-Kolozsvár
1926.

TARTALOM: 

Ajánlat …………………………………………………………………….. 1. 
Bevezetés ………………………………………………………………….  2.
Hiszek egy Istenben. ………………………………………………………  4.
Hiszek Jézus Krisztusban. ………………………………………………..  12.
Hiszek a Szentlélekben …………………………………………………… 20.
Hiszek egy egyetemes keresztény anyaszentegyházat…………………….  26.
Hiszek az üdvösségben ……………………………………………………  31.
Hiszem az örök életet …………………………………………………….   36.

AJÁNLAT

Egy új könyv. Ma nem ritkaság, mert a magyar írók mindnyájunk örömére napról-napra szaporodnak, akik nemcsah az Újságokban cikkeznek, nemcsak regényeket, novellákat; költeményeket, hanem bölcselmi, közgazdasági, társadalmi, kulturális, vaIlás-erköIcsi, szóvaÍ minden tudományszakból könyveket irnak és adnah ki. Általában a magyar irodalom úgy föllendült és meggazdagodott, hogy ma a külföldivel versenyezhet  s mindazohat az ismereteket, ameIyek a müveltségre tartoznah; magyar irók könyveiből is megszerezhetjük.
Ez az új könyv valláserkölcsi tartalmu. Az angol és amerikai unitárius társulatok által létesített Unitárius Missió Ház kiadványa. Címe : "Hiszek egy Istenben", unitárius hitvallás. Irta  dr. Csiki Gábor, unitárius lelkész. A következő  6 fejezetből áll: 1. Hiszek egy Istenben, a gondvoiselő mennyei Atyában, 2. Hiszek Jézus Krisztusban, az élet örök Eszményében; 3. Hiszek a Szentlélekben, 3. Hiszeh egy egyetemes keresztény egyházat, 5. Híszek az üdvösségben, melyet Isten a nemes lelkeknek ad, 6. Hiszem  az örök életet.
A bevezetésben azt mondja, hogy ezt a kis könyvecskét a gyakorlati szükseg teremtette s ezt azzal magyarázza, hogy el akarja oszlatni , azokat a téves nézeteket, amelyek a fogyatékos ismeret folytán az unitárius vallásról némeIy körökben még ma is köztudatban élnek. 
Másrészt figyelmeztetni akarja az unitárius hívek seregét arra a drága kincsre, melyet hitünkben apáinktól vettünk és kötelességeinkre, melyeket unitárius hitvallásunk előnkbe ír.
Igaza van, mert sajnos, de mindamellett, hogy negyedfélszázad óta hírdetjük itt az unitárius vallást templomainkban, írásban is ismertetjük, káténk is van, mégis némely körökben olyan téves nézeteket terjesztenek az unifárius vallásról, hogy azok után akadhatnak, akik hajlandók megtagadni azt is, hogy keresztények lennénk. De ha írónak ezt a könyvét elolvassuk, pedig csak lesznek a más vallásuak között is, akik elolvassák, lehetetlen meg nem győződniök arról, hogy az unitárius vallás nem ellenkezik az evangéliummal s ha némely tételekben különbözik is más vallásuak híttéteteitől, ép oly joggal tarthatják magukat az Úr Jézus tanítványainak, mint amazoknak bármelyike.
Ami pedig irónak másreszt azt a szándékát illeti, hogy könyvével figyelmeztetni akarja  az unitárius hívek seregét arra a drágá kincsre, melyet hitünkben apáinktól vettünk és a kötelességre, melyet unitárius hitvallásunk előnkbe ír, szintén helyesnek és szükségesnek tartom, mert lehetnek s bizonyosan vannak közöttünk is, akik csak azért tartják magukat unitáriusoknak, mert édesatyjuk vagy édesanyjuk unitárius volt. Ez nem elég. Én azt szeretném és azt kívánom, hogy hiveink mind öntudatos unitáriusok legyenek s erre ez a könyv megmutatja az utat és módot. Éppen ezért híveinktől nem azt várom, hogy talán elolvassák a könyvet, hanem elvárom, hogy olvassák el. Lelkészeinket pedig arra kérem, hogy igyekezzenek azt minél inkább elterjeszteni egyházközségeinkben, hogy ne legyen egy család se, amelynek asztalán a biblia, az imakönyv és az énekeskönyv mellett ott ne legyen e könyv is, melyet én már lelki élvezettel kétszer eloluastam s valóban nem tudom eléggé méltányolni irónak ezt, a tisztán a vallás légkörében mozgó, gondolatokban gazdag, irályában egyszerü, magyaros munkásságát, annyival inkább, mert tekintettel arra, hogy mûvében az unitárius hitvallást ismertetvén, nem kerülhette ki azt más hitvallásokkaI összehasolítani, de ezt oly szerencsésen oldotta meg, hogy más hitüek és vallásuak megsértve egyáltalában nem érezhetik magukat. . .
A könyv árát nem tudom; de megszerezhető Hadházy Sándor unitárius pénztárnoknál
 Kolozsvárt az unitárius kollégiumban.

Kolozsvárt, 1926. június hóban. 
FERENCZ  JÓZSEF  
unitárius püspök.

Hiszek egy Istenben…

Bevezetés.  

Ezt a kis könyvecskét a gyakorlati szükség teremtette. Bizonyságtevés akar lenni egyrészt amellett, hogy az unitárius vallás a maga életerőit Jézus tiszta evangeliumából szivja és bár elveiben és eszközeiben különbözik, célja ugyanaz, mint a többi keresztény vallásoké : Isten szent országa. El akarja oszlatni azokat a téves nézeteket, amelyek a fogyatékos ismeret folytán az unitárius vallásról némely körökben még ma is köztudatban élnek. Másrészt figyelmeztetni akarja az unitárius hívek seregét arra a drága kincsre, melyet hitünkben apáinktól vettünk és a kötelességre, melyet unitárius hitvallásunk előnkbe ir.
Mikor ennek a kis könyvnek a megirása végett először iróasztalomhoz ültem, úgy éreztem, hogy az én erőtlen irásomon keresztül is maga az Isten akart megszólalni, hogy erősítse a hitet s felgyújtsa a szeretet tüzét a leendő olvasók lelkében. Kérem tehát mindazokat, akik valaha ez a könyvet kezükbe veszik, hogy ne a szavakat és a mondatokat kritizálják benne, melyek az emberi gyarlóság jegyeit hordozzák, hanem áhitattal keressék inkább az Istent, aki e könyv lapjain is az ő szivükhöz akar szólani. A keret, a melyben megjelenik, lehet gyönge, sőt hibás is, ez az Ő szentségét nem csökkenti. A rózsa valódi szépségét nem érinti, hogy vajjon majolika vázában vagy egyszerü cserép pohárban pompázik-e. A bor íze és tüze független a kupától, amelyből azt isszuk.
Zsinatok által csalhatatlanoknak szentesített hittételeket ebben a könyvben nem fog találni az olvasó. Csak vallomást akorok tenni benne arról, hogy az én Istent kereső lelkem,
az Ő lényének és az Ő szent országa titkainak keresése közben miket látott meg. Azt irtam, amit láttam és amiről szent bizonyosságot nyertem. Nem mondom, hogy látásaimban csalhatatlan vagyok. Még kevésbé merném azt állitani, hogy birtokában vagyok mindannak az ismeretnek és igazságnak, mit ember Istenről és az Ő világának rejtett szépségeiről megtudhat. Amint a fölkélő napnak folyton erősödő sugárözönében lassankint kibontakoznak az addig homályban szendergő tárgyak és mind tisztább és tisztább lesz körülöttünk a látóhatár: erdők, mezők, ligetek és havas hegyormok képe és szépsége : úgy folyton erősödő emberi szellemünk fénye mellett is, amint a napok telnek  és az esztendök mulnak, mind többet és többet láthatunk és ismerhetünk meg létünk titkáról, Istenröl és az Ő szent dolgairót.
A vallás, ha az őszinte és a tudomány; ha az komoly, egymással sohse ellenkeznek. Mindkettő a szárnyaló emberi lélek megnyilatkozása. Hitvallásunk semmit sem állít, aminek a józan ész valaha ellene mondhatna. A tudomány nem tagadja meg Istent, akit mi imádunk ; sőt minél mélyebbre hatol a tudós az igazság keresésében, annál vallásosabb lesz, mert hiszen az égi  testek járásában és a tavaszi ibolya szinében és illatában, a mennydörgésben  és saját szivének dobogásában egyaránt mindenütt Istennel találkozik.
Nagyon bántana a dolog, ha ez a kis könyvem felekezeti vitára adna alkalmat. Csak hitemről akartam benne vallomást tenni s amikor azt tettem, tudatában voltam keresztényi szent kötelességemnek, mely mások meggyőződésével szemben föltétlen tiszteletet parancsol. Mindenkit a maga hite boldogít. Különben is, bármelyik felekezethez tartozzunk is, ha vallásunkat komolyan vesszük, Istenünk, akit imádunk és célunk, amely felé mindnyájan törekszünk, egy és közös. Az egy Isten és a közös cél tudata a szeretet jegyében mindnyájunkat
szent egységbe von. Egyszer Lincoln Ábráhám, mikor megkérdezték tőle, hogy miért maradt felekezeten kivüli, miért nem lépett be valamelyik egyház hívei sorába, ezt válaszolta : "bánt a keresztény felekezetek folytonos viszálykodása és nem tudom hinni és fentartás nélkül elfogadni azokat a zavaros dogmákat és hittételeket, melyeket a különböző egyházak tanítanak : de ha lesz majd egy egyház, mely hiveitől semmi egyebet, csak szeretetet vár és oltárára jelmondatnak semmi egyebet, csak  a nagy Mester parancsolatát irja : Szeresd a te Urad Istenedet teljes szívedből, teljes lelkedből és minden erődből, szeressed a te felebarátodat mint magadat, abban a pillanatban teljes szívemmel, teljes lelkemmel és minden erőmmel tagja leszek annak az egyháznak."
 Szeretet Isten és az emberek iránt : ez volt Jézus vallása, ez az evangelium szíve. A mi unitárius vallásunknak is szeretet a lényege : Szeretet Isten és az emberek iránt! E jelmondatban mi emberek faj- és felekezetkülönbség nélkül mindnyájan egyesülhetünk. Bárhogy alakuljon is a jövő s bármi legyen a jövő vallásának a neve, az lényegileg unitárius lesz, mert az emberiség lassankint mind jobban rá fog jönni arra, hogy nem a dogmák a fontosak, amelyek esetleg csak ellentéteket szitanak és nem az dönti el a világ sorsát, hogy a papok milyen kátét tanítanak, hanem az; hogy van-e szeretet az emberek	szívében :	Szeretet Isten iránt, szeretet egymás iránt a földön. Ha csak egy ember is akad olvasóim	között,	kinek szívében könyvem ezt a szeretetet megerősítette, fáradságomnak már is bőséges jutalmát veszem. 
Köszönöm Józan Miklós püspöki vikárius és Dr. Gál Kelemen kollegiumi igazgató atyánk- fiainak, hogy	kéziratomat	átolvasni	szivesek voltak és biztatást adtak, hogy vele a nyilvánosság elé jöjjek. 		

Dr. Csiki Gábor

Hiszek egy Istenben, a  gondviselő mennyei Atyában.

Mindazonáltal nekünk egy
Istenünk van, az Atya, kitől
Van a mindenség, mi is Ő általa.
1Kor 8,6

A hit világol, véges éltemet
Ez boldogitja szüntelen.
És megnyugtatja fájó lelkemet,
Hogy egy az Isten … örök … végtelen.  
(Hosmer,  ford. Józan)

Hit az Istenben.

Babona és hitetlenség! Nagy általánosságban ez a kettős szélsőség jellemzi korunk vallásos gondolkozását. A nagy tömeg még ma is csodatevésekben, természetfölötti jelenségekben keresi az Istent és különböző szertartások gyakorlásával akar Isten közelébe jutni, az Ő kegyét és áldását a maga számára biztosítani. Az emberiségnek egy tekintélyes csoportja azonban, épen azért, mert csodákban nem hisz s a vallásnak egy és más tanítását - amint az illetők mondani szokták - "józan" ésszel megmagyarázni nem tudja : kétségbe vonja, hogy van a világnak Istene, tagadjá, hogy a vallás az emberi lélek életszükséglete.
Augustus P. Reccord, amerikai unitárius lelkész egyik szónoki beszédét, melyben az élő Istenről akart gyülekezete előtt bizonyságot tenni, Brownnak egy költői leirásával kezdte, melyben Dávid király és Renan folytatnak párbeszédet s amelyet a végén a költő vallástétele zár be.
Dávid király átszellemült arccal, megilletődéstől , reszkető hangon beszél a jeruzsálemi templom nagy csodáiról. Mikor az égő áldozatok ünnepén az oltár előtt teljes fényben és pompában felvonul a papok és a léviták serege, mikor egy adott jelre megszólal a templom zenéje s kigyul az áldozati tûz; a fölfelé szálló füstfellegben, a lobogó lángnyelvek között, az oszliopok és a falak recsegése, ropogása közben megjelenik, alászáll a Jehova fényes alakja, úgy hogy a gyülekezet szemtől szembe láthatja őt, ki azért jött; hogy az áldozatok viszonzásaképpen áldást osztogasson a jelenlevőknek.
Renan kétkedő arccal hallgatja a mesét.  Ő ki már a tudomány forrásvizéből merített;  ilyen csodákban hinni sehogyse tud. Amit Dávid király mesél számára, csak gyermekes babona, nem felnőtt okos embernek való az. Gyermekkori hitét elveszítette s helyette újat nem talált és pedig nem azért nem talált, mert merített, hanem azért,  mert rosszul, szerencséthinni, hinni buzgón, lángolón, de mindhiába. Hite gyermekkedélyével együtt örökre elszállt s magára maradt; elhagyottan, kétségbeesetten:
Új hite számára Istent keres az élet s a világ trónusán, de nem látja Őt többé. Számára
 Isten helyét ott a mindenhatónak vélt emberi ész foglalta már el. 
Majd a párbeszédbe beleszól a költő is ilyenforma hangon : Dávid, Renan, ti mindketten tévedésben vagytok. Tévedsz Dávid, mert Istent csodákban őt, ki lélek, érzéki képekben keresed. De tévedsz te is Renan, mert csak azért, hogy józan eszed a csodákban nem találta meg Őt, megtagadtad Istent s az emberi  észt ültetted helyébe a világ trónusára. Hiába keresed ott az Istent, ma már nem jelenik meg csodás jelenetek, áldozatok füstjében, viszont a tudomány kedvéért nem hagyja ott a világ kormánykerekét sem. Ennek a világnak miriden izében, egész életmûködésében az élő Isten szelleme lüktet. Létele nincs kézzel csinátt templomokhoz kötve : temploma ez a teremtett világ. Ég és föld az ő áldott jelenlétéről mond fönséges predikációt azoknak, kiknek van fülük a hallásra és szemük a látásra: Áldott képe ott áll az emberi szivekben. Szivünkben és nem áldozatok füstjében kell hát őt keresnünk. S ki szivében találkozott Istenével, annak nem kell természetfölötti csodákat várnia, hogy őt meglássa. Igy szól a költő vallomása és szivünk dobogása hagyja helyben minden szavát. 

Van Isten: bizonyság reá a teremtett világ és annak életmûkődése.

Minden emberi szívben előbb vagy utóbb felmerül a kérdés, hogy van-e csakugyan Isten, vagy csak képzetődés a hit. Szivünk vágya ösztönöz, hogy róla bizonyságot szerezzürik, Őt közelebbről megismerjük és vele, ha megtaláltuk és megismertük, lelkünk számára kapcsolatot teremtsünk.
A természettudomány elmondja, hogy az ősi szürke elemekből miként született meg ez  a szép, ragyogó világ. Megállapítja annak fejlődési fokozatait. Ellesi életmûködésének törvényét. A természet őserőit az ember saját értékei szolgálatára köti le, sőt a jövendőbe jósol s azt is tudni véli, hogy sok millió esztendők mulva milyen lesz földünk ábrázata. De ha arról van szó, hogy ki teremtette azt az őselemet, melyből ez a csodás világ száz ezer esztendők folyamán kialakult, ki oltotta bele és ki szentesítette a természet törvényét, melynek jegyében a világ életmûködése folyik s ki jelölte meg a folytonos fejlődés útját és célját : ezekre a kérdésekre más feleletet ma sem mondhatunk, mint azt, mit ősapáink mondtak : Isten. Nevezhetjük mi őt bármily néven, sőt talán azt is megtehetjük, hogy nevet se adjunk neki. Tény az, hogy a világ eredetének és életmûködésének magyarázatában egy fensőbb teremtő és kormányozó hatalom létezését kell elfogadnunk. Téved az, ki úgy magyarázza világunkat, hogy az semmi egyéb, mint az atomok véletlenszerû alakulásának, a nyers erök vaktában történt láncolatának eredménye. Tervszerûség és bölcs öntudat nyilatkozik meg ennek a világnak fejlődésében és egész életmenetében ; ezek a tulajdonságok pedig nem az anyag, hanem egy magasabb szellem tulajdonságai.
A teremtett mindenség életmûködésében: ép úgy, mint az emberiség élettörténetében egy világakarat megnyilatkozását látjuk, mely szüntelen előre törekszik. Ha megállunk a Gellérthegy csúcsán s elnézzük lent a kék Duna ballagását, látjuk hogy az egy határozott irányt követ: siet a Fekete tengerbe. Útjában vannak örvénylések, elhajlások, kitérések és kanyarulatok, de a víz esésének természetes törvénye szerint a maga egészében egy határozott irányt követ, mindenestől a tenger vizével akar egyesülni. Folyását az esés ősi törvénye szabta meg. Azt az erőt, vagy ha úgy tetszik, törvényt, mely a természet s az egész emberiség életfolyását, irányát kijelölte és megszabta, isteni akaratnak nevezzük. Nem nyers és vak erők véletlenségeitől függ tehát világunk élete. Bölcseség és törvényszerûség nyilatkozik meg körülöttünk és mindenekben: a vízcseppet alkotó kémiai elemek összetételében ép úgy, mint a zöld levelek elhelyezkedésében a fák ágain, kertünk  virágainak nyilásában ép úgy, mint fejünk fölött a csillagok járásában. Ezt a bölcseséget, ezt a tervszerûséget, ezt a magas öntudatosságot, ami így a világban magát mindenütt és mindenekben megmutatja, Istennek nevezzük. Ég és föld, mint csodás költészet, a nagy Isten dícsőségét hírdetik s boldog ember az, ki érti szent beszédjüket, mely hódolatra és imádkozásra indit. 

Van Isten: bizonyítja szívünk dobogása. 

Emberi tulajdonság az, hogy ösztönös vágygyal keressük létünk, származásunk forrását, életünk magyarázatát. Miért jöttünk e világra ?, És miért élünk ? Testi erőnkön kívül, mely ennek a földnek porából épült fel, honnan vettük lelkünk tulajdonságait ? Ki oltotta szivünkbe azt a szeretetet, mellyel édes anyánkat, hitvesünket, gyermekeinket, embertársainkat szeretjük ? A kötelességérzetet, az áldozatkészséget, az eszmékért és igazságokért való lelkesedés tüzét kitől vettük ? Mindezek olyan tulajdonságok, melyek kiemelnek minket más közönséges teremtmények sorából. Kinek köszönjük ezeket ? 	Csodás tehetségekkel születünk a világra. Hozunk magunkkal szívet, mely tud szeretni, lángolni, s ott, hol melege kiárad, a mennyország a földre száll alá, megszépül az élet. Hozunk 	magunkkal gondolkozó észt, mely eszméket és terveket termel, hozunk akaraterőt és munkaképességet. Ki adta ? Honnan merítettük mi mindezeket ? Mint ahogy a patak mind azt csobogja, hogy ott fenn a hegyek között van valahol egy forrás, melyből első csöppje kibuggyant, akként szívünk dobogása is mind azt mondja, hogy van ebben a világban egy Lélek, amelyből, mint patak vize a forrásból, minden lelkiség, a szeretet, a jóság, a hûség, a	gyöngédség, a részvét és a könyörületesség, az emberi sziveknek ezen szép tulajdonságai felfakadtak.	S ezt	a Lelket. kiből lelkünk lelkedzett, Istennek nevezzük. A tiszta gondolat, a szeretet érzése, a jó	akarása egy-egy darab az Istenből mi bennünk. A lélek mi	bennünk Isten lelkéből kipattant  szikra. A szeretet, mely szivünkben él s mely	az életnek értéket és szépségetad; az	Isten 	szeretetének	visszatükröződése.	
Az akarás, amely a szeretetet cselekvésre indítja, az ő hatalmának megnyilatkozása. Az öntudat, mely bennünk az akaratot nemes célok felé irányítja, az Ő jóságának árnyéka.
Mózesnek a Horeb hegyén az égő csipkebokor lobogó lángjában mutatta meg magát és jelentette ki parancsolatát egyszer az Isten. Számunkra lelküsmeretünk szent földjén jelenik meg	Ő naponként és óránként, sőt ott él Ö szivünkben. Isten van a virág illatában, a mindennapi kenyér tápláló erejében s szívem dobogásában egyaránt. 				

Isten megismerése. 			

Velünk született vallásos ösztönünk mindnyájunkat arrá indít, hogy Istenről, kinek szent kezében van életünk, igyekezzünk magunknak közelebbi ismereteket szerezni. S amint így Isten	felé közeledünk, a tudás világából a hit világába lépünk át. Nem szabad azonban azt gondolnunk, hogy itt már kevésbé biztos alapon járunk; mert a hit Istenről és az Ő tulajdonságairól ép oly kétségbevonhatatlan bizonyítékokat nyújt nekünk, akár csak szemünk látása a fejünk felett ragyogó áldott napról és a csillagos égboltról. Bár józan eszünk is Isten mellett  szól s az Ö létele mellett ezer bizonyítékot tudunk felhozni, mégis az Ő lényegének titka csak a hívő lelkek előtt nyílik meg egészen. Közvetlen tapasztalatokat csak a hívő lelkek szerezhetnek róla. Az is igaz aztán, hogy a mi korlátolt emberi értelmünkkel Istent teljesen megmagyarázni, az Ő tulajdonságait véges emberi fogalmainkkal egészen leírni nem tudjuk. Inkább érezzük Őt, mintsem ezt az érzésünket megmagyarázni és elmondani tudnók. Lehull a szó a gondolatról, mihelyt Istent próbálom magyarázgatni. Annak, aki hitében, szíve meghatódott érzésében nem találkozott Vele, annak úgy is hiába beszélek Róla. Nem érti Öt. Egy színvaknak hiába mondod, hogy milyen szép a pünkösti rózsa, nem érti meg, ha csak meg nem nyílik szeme a  látásra.
Jóllehet Isten idötlen idők előtt is ugyanaz és ugyanolyan volt, mint ma s ugyanaz lesz százezer esztendők multán is, mégis a különböző korokban a különböző fajok és emberek életmódjuk és szellemi műveltségük szerint különbözö módon képzelték el Istent. Isten maga örök és állandó, de a róla alkotott emberi fogalmak folyton változnak. A régi emberek Isten hatalmának és szeretetének különböző megnyilatkozásaiban külön-külön isteneket képzeltek el. Külön istent láttak és imádtak a napban, a mennydörgésben és a föld termő erejében egyaránt. Szerintük a földmivelésnek ép úgy meg volt a maga Istene, mint a szerelemnek. Ez volt a sok isten imádás. A mûvelődésnek  csak későbbi kora az, amikor az emberek mindazt, amit az életben jónak hittek és tapasztaltak; a jó istennek; mindazt pedig, amit rossznak tartottak, egy rossz akaratú istennek, mondjuk az ördögnek, tulajdonították. Ezek az ő hitük szerint örök harcot vívtak egymással. S csak még egy későbbi fejlődés vezette rá az emberiséget arra a meggyőződésre, hogy a teremtett világ Istene egyetlen egy.

Isten a világ teremtője.

Istent teremtőnknek nevezzük azért, mert Ő az az ősforrás, kiből minden élet fakadt. Ő az a teremtő hatalom, ki ezt a világot életre  hívta. Ez a világ úgy, amint az ma ellőttünk áll, hosszas fejlődés eredménye. Sok-sok millió esztendő kellett ahoz, amíg ez a csodálátos világ az Isten által alkotó elemeibe oltott természeti törvények szakadatlan mûködésének eredményeképpen olyan széppé és csodálatossá ett; mint amilyennek ma látjuk. S a teremtés nagy mûve még most sincs befejezve. Istennek teremtő ereje mozgatja ma is a világot s új dolgok, új lények és új eddig ismeretlen világok keletkezése dicsöíti mindennap az Ö nagy hatalmát. A világ teremtésének története, amint azt Mózes a Bibliában leírta, a gyermeki lélek érdekes, kedves képzelődésé, melyhez hasonlót más fajok képzelete is ösztönszerüleg termelt hajdan, mikor az emberiség még csak gyermekkorát élte.

Isten a világ törvényadója.

Az a törvény, mellyel Isten a teremtett világ életét megszabta, kettős formában nyilatkozik meg : a természetben, mint természeti törvény, az emberi lelkiismeretben pedig, mint erkölcsi törvény. Minél többet ismerünk meg a természet törvényeiből, annál inkább gazdagodik tudásunk s így abban a mértékben mélyül hitünk is, mert ilyenkor Isten hatalmából fedezünk fel mind többet és többet az Ő állandó kijelentése alapján. S minél tisztábban jelentkezik lelkiismeretünkben az erkölcsi törvény,  mely Isten akarata mi bennünk s minél nagyobb odaadással engedelmeskedünk annak s érvényesitjük azt életmódunkban, annál tisztább lesz erkölcsi magatartásunk az életben. Akkor válunk mi igazán emberekké, olyanokká, amilyeneknek Isten szánt minket, ha az Ő törvényének való engedelmeskedés alaptermészetünkké válik. Az elhintett mag Isten adta élettörvényét követi akkor, amikor kicsirázik, szárba szökken; virágba bomlik és gyümölcsöt hoz.  
Alaptermészetünkül, életünk törvényéül Isten az ő erkölcsi törvényét szánta és az naponkint,
 óránkint, percenkint lelkiismeretünkben nyilatkozik meg s érezteti velünk a maga sorsdöntő hatalmát.

Egy az Isten.

Unitárius vallásunk lényeges alapvonása az, hogy a mi hitünk szerint Isten lényegében és személyében is egy. Igy tanította azt nekünk Jezus, az eszmény ember, a legnagyobb próféta
 a próféták között, ki ép azzal a feladattal született, hogy a mindeneket teremtő és kormányozó Istent, a szellemi és természeti világ egyedüli alkotóját és törvényadóját kortársaival jobban megismertesse. Az új gondolat, mellyel Jézus abban az időben az emberiség vallásos hitét gazdagította, ez volt : Egy az Isten, ki mindnyájunkat teremtett és aki mindnyájunk édes Atyja. Ez az a nagy gondolat, mely keresztény vallásunk igazi lényegét adja. 
Jó ideig Jézus halála után – amint tudjuk – a keresztény vallás hiveinek sora csak a Jézust követő zsidók közül verődött össze, kik már őseiktől örökölték az egy Isten hitet. Később azonban Pál apostol buzdítására a görögök és a rómaiak is mind nagyobb és nagyobb számmal csatlakoztak az első keresztényekhez. Magukkal hozták a régi pogány világból a több Isten hitet, amit még akkor sem tudtak elfeledni, mikor már keresztények lettek; ép úgy, mint a mi magyar elődeink is titokban még sokáig áldoztak Hadurnak azután is, hogy őket Szent István keresztény hitre térítette. Pái apostol nagy missiói munkája után az akkori keresztény vallás hitrendszere ennek a három fajnak : zsidó, görög és római fajnak a gondolatvilágából nőtt ki. A hittételek megállapításában a zsidó faj egy Isten hite mellett érvényesült a görög és a római gondolkozás is, mely a több Istenben való hitet még soha sem tudta elfeledni. Mintegy az ellentétek kiegyenlítéseképpen és a pogányoknak tett concessio gyanánt, így született meg Kr. u. a negyedik században ez a hittétel : Isten lényegében  egy, de személyében három : Atya, Fiú, Szentlélek, egy örök Isten. Ime, a Szentháromság tanának rövid történeti magyarázata, Jézus maga soha sem tanította azt,  csak a későbbi kor szülte, mikor az evangélium eredeti tanításaiban az ídegen szellem is érvényesülni kezdett. Az a meggyőződésünk, hogy ha a keresztény vallás nem nyerte volna hiveit az első századokban nagyrészt mind a görögök és a rómaiak közül, vagy ha az a két faj abban az időben már az egy isten imádás fokán állott  volna, a Szentháromságtana a keresztény vallásban soha meg sem született volna.
Egy az Isten. Lényegében és személyében  egyetlen egy : az Atya : ez a mi hitünk. Ezt tanította Jézus az evangeliumokban. Erről tesz  tanubizonyságot eszünk és szivünk egyaránt.
S mikor ezt hisszük és hirdetjük, teljes tisztelettel vagyunk azokkal szemben, akik esetleg más meggyőződésen vannak. Unitárius vallásunk egyik jellemző vonása az, hogy amig a
maga meggyőződésével szemben másoktól tûrelmességet és tiszteletet vár, ugyanezt gyakorolja
másokkal szemben is. Mindenkit a maga egyéni hite boldogit.

Jó az Isten. 

Isten természetének főjellemvonása a végtelen jóság. Isten lényege a tiszta szeretet. Irántunk való nagy szeretetének érzete ébreszt mi bennünk bízalmat és ragaszkodást vele szemben. Ez az érzés fakaszt keblünkben naponkint  áhitatos hangulatot, hogy hozzá imádkozzunk.
Aki nem érzi az Ő áldott kezének melegét,  melylyel mint gyermeket az édes anyja, vezet minket az élet viszontagságos útain, annak számára nem Isten az Isten. Az Isten tökéletes szeretet. Az Isten végtelen jósag.  
Tény az, hogy sok minden történik a világban naponkint, ami látszólag Isten jósága, gondviselő szeretete ellen beszél. Ezek látása még a nagy angol bölcselőt, John Stuart Mill-t is arra a következtetésre  vezette, hogy vagy nincs Isten szivében szeretet az emberek számára, vagy ha van, hatalma nincs elég rá, hogy a halált, a betegséget, a fájdalmat, a nyomoruságot, a bánatot, a könyhultatást, szóval mindazt, ami számunkra rossz, tőlünk távol tartsa. S ma már, különösen a háborus esztendők keserves tapasztalásai után, millió és millóra nőtt azok száma, akik csalódottan vonják kétségbe, hogy jó  az Isten; hogy szeret az Isten.
Nézzünk bátran szembe a kérdéssel és vizsgáljuk meg nyugodtan, hogy csakugyan rossz-e az, amit mi emberek általában rassznak tartunk. Mint kemény, kérlelhetetlen vatóság ott áll zord tekintettel mindnyájunk előtt a halál. Vele szemben nincs védekezés. Egymás után szakítja el mellőlünk kedveseinket s előbb vagy késább utánunk  is eljő: Ahol jár nyomán gyász és könnyhullatás terem. De mégis csakugyan Isten szeretetének hiányát jelenti közöttünk a halál munkája ? Nem merném azt állítani.
A vállásos szívek hite és reménye évezredek folyamán mindig megtalálta a maga vigaszát a halál felett, sőt több százmillió ember  vallása Isten áldásának tanítja a halált, mitől mi úgy félünk és reszketünk: Ha  nem csal a szív sejtelme, ha igazat mond a benső sugallat, hogy a halál sötét kapuján át egy tisztultabb és tökéletesebb életformába lépünk, akkor miért kell a haláltól félni ? A halál  hitünk szerint ép oly kevésbé nevezhető rossznak, mint a születés, mely minket a semmiségből ebbe a világba hozott, hogy itt gyönyörködjünk az Ur Isten teremtett mûveiben.
Csak azok a kisérő körülmények borzalmasok; melyek igen gyakran, de nem szükségszerûen, a halállal kapcsolatosan jelentkeznek: Igazat kell adnunk M. Y. Savage-nak : Ha a halál mindig csak a maga idejében jönne, hosszú esztendők után; mikor már élveztük az életnek minden szépségét és örömét; mikor mint a réten játszadozó gyermekek napleszálltakor, fáradtaknak érezzuk magunkat és pihenni vágyun , ha elmulásunk kín és fájdalom nélkül történne, ha úgy elnénk le az élet fájáról, mint ahogy ősszel a falevelek ezer színbe öltözve az anyaföld ölére hullanak alá, hogy majd egy új tavaszhoz adjanak termékenyítő erőt, ha így mulnánk ki mindnyájan ebből a földi világból, ha a halálban csak csöndes elpihenést látnánk a fáradtság után, megállást a földi munka befejeztével : akkor soha senkinek se jutna eszébe, hogy a haláltól féljen s azt rossz dolognak tartsa. A halál tulajdonképen visszatérés, hazamenetel a mennyei Atyához, ki minket mindnyájunkat ebbe a földi világba küldött. Hazamenetel, mint mikor napszálltakor a játékban, kifáradt gyermek meghallja Atyjának hazahívó szavát, leveri magáról a játék porát s repeső szívvel siet az édes atya ölelő karjai közé.
A különböző nemzedékek váltakoznak, jönnek és mennek ezen a földön, mert helyet kell adniok egyik a másiknak.  Elköltözik egy nemzedék, hogy egy másiknak hagyja itt helyét, hogy az is élvezhesse az életörömét, gyönyörködjék a csillagok milliárdjainak ragyogásában, a májusi mezők színpompájában és hallgassa az is szent áhítattal a szél lengette lombok s a tengerhullámok áldott muzsikáját. Isten azt akarja a halállal, hogy ne csak egy, de megszámlálhatatlan százezer esztendők nemzedékei egymás után, rendben mind oda álljanak az élet forrásvízéhez és merítsenek abból annyit, amennyit elbirnak.Tanulják. meg azt, hogy mít jelent élni és szeretni, - szeretni szülőt, hitvest; gyermeket, testvért, embert és Istent. Egyik nemzedék lelép az élet színteréről, hogy egy másik foglalja el helyét s az is élvezhesse a földi élet örömét.  Ki így tekinti a halált, nem fél tőle, söt Isten egyetemes örömszerző eszközének tartja azt: Minden ember maga kell, hogy számot adjon magának arról, hogy mit lát a halálban. Hitem szerint a halál, mit Isten azoknak küld, kik az Ő szent akarata szerint éltek, csöndes elpihenés, mint amikor esthajnalon kis leányom álomba ringató karjaim között boldogan elalszik. Álmát új ébredés követi. "Boldogok kik az Urban halnak meg, mert az ő cselekedetüknek jutalma követi őket," - mondja a szentírás. A halál ténye Isten jóságával nem ellenkezik ! 
De mit gondoljunk az élet egyéb bajairól : elemi csapások, csalódás, betegség, nyomor ? Egyik sem szükségszerû alkotó része Isten világának. Mindenik csak az emberi tudatlanság s a  bûn következménye! Keletkezésük Isten örök törvényeinek megszegésére vezethető vissza.  Isten boldognak akarja látni az embereket. A boldogság titkát örök törvényeiben mutatja meg nekünk. A tudatlanság és a bûnös szenvedély azonban az embert Istennel szemben törvényszegésre viszi. Innen támad aztán  minden baj, minden nyomorúság. Annak, ki nem alkalmazkodik a természet törvényéhez, hanem botorul neki megy a falnak, annak természetesen betörik a feje.
A müvelődés mindennap közelebb viszi  az embert az élet örök igazságainak ismeretéhez. Az okos  ember mindennap többet és többet fedez fel a természet törvényének titkából s azt, amit megismert, a maga boldogulásának szolgálatába állítja. Az erkölcsi törvények is naponkint mind tisztábban és tisztábban szólalnak meg a jobbak lelkiismeretében. Lassanként rájövünk, hogy Isten az Ő erkölcsi parancsolatai iránt való hûségben és engedelmességben biztosítja számunkra az élet boldogságát. Ez a világ minden porcikájában jóindulatú, boldogító erőkkel van tele s várva-várja, hogy az értelmes és az őt szerető embereknek megnyilatkozhassék, hogy áldasait reánk áraszthassa. Ég és föld Isten szerelméről beszél. Csak ismerni kell nyelvét, hogy megértsük beszédét. A teremtett világ várva-várja, hogy az emberiség az ő örök törvényeit megismerje s azokat a maga céljainak szolgálatába állítsa. Csillagokat gyújtott fel az Úr fejünk felett, hogy mint égő fáklyák világítsanak mérhetetlen tengerek hullámvetésein. Mennydörgés, villámlás nem átok, de áldás. Áldás a villám is; ha tudjuk a módját, hogy míkép kell azt lefogni s borzalmas erőit céljaink szolgálatába állítani. Lám, a bölcs ember, ki tanult a természet könyvéből, befúr a föld szívébe s felszínre hozza az ott elrejtett, évezredek során szénné, gázzá sürüsödött napsugarat, hogy vele barátságos meleget vigyen hajlékába és kivilágítsa, házát és uccáit. “A hegyek gyomra egy-egy kincses raktár, minden mező csodás gazdagságot igér." Csak arról van szó, hogy ember legyen, bölcs és okos ember, ki félszínre hozza a rejtett kincseket.
De fölvetődik a kérdés : Ha Isten úgy teremtette ezt a világot, hogy benne minden, de
minden az ember javát, boldogulását szolgálja, miért nem áldotta meg az embert annyi bölcsességgel már a kezdet kezdetén, hogy csakugyan élni is tudjon a természet rejtett kincseivel, hogy ne kellene hosszas és sokszor keserves tapasztalatok után jőni rá mindenre.  Miért van az, hogy az embernek elûször el kell égetnie a kezét, hogy megtanulja mi is az a tûz és  csak mikor jó az? Miért nem teremtétte Isten úgy az embert, hogy az már a kezdet kezdetén tisztán lássa az  erkölcsi törvényét, melytől a szív boldogsága függ ; úgy, hogy botlás nélkül tudjon annak engedelmeskedni? Miért van az, hogy sokszor bizony keserves csalódások, fájdalmas kiábrándulások kell, hogy az embert rávezessék az Isten szíve szerint való élet, a tiszta erkölcs útjára ? Erre a kérdésre legtalálóbban egy másik kérdéssel felelhetünk, melyet annak idején hasonló esetben M. J. Savage,  hires amerikai lelkész vetett fel: Hogy lett volna jobb - kérdezi ő - úgy-e, ha Isten egy tökéletes önmûködő gépnek teremtette volna az  embert, egy tökéletes bábbá, melyetha felhúznak, botlás nélkül jár,  anélkül, hogy egy hosszú pályán egyszer is	elesnék. Vagy jobban	van úgy, ahogy van, hogy a gyermek ezerszer megbotlik,	elesik,	megüti magát, mig járni megtanul ? Melyik tökéletesebb alkotás a világban : a csavaros bábu-e, amely botlás nélkül jár, ha felhúzzák, vagy a rózsás arcu gyermek, ki fájdalmas botlások árán tanult meg csak járni? Melyik zenében van több mûvészet : a grammofonban-e,	mely	soha egy hamis hangot nem adott; vagy abban a muzsikában, mely Beethoven	ujjai	alatt	szólalt meg, azok alatt	az ujjak alatt. melyek ezerszer fogtak gikszert, míg játszani megtanultak. Melyiket becsüljük többre: a fotografáló gépet-e, vagy Rafael ecsetjét, melynek	 annyit	kellett	előbb	kisérletezni, mig a Sixtusi Madonnát megfesthette ? 	Ugy van jól, ahogy	van!  Az embernek keserü tapasztalatok árán kell tanulnia és előbbre jutnia.	Botlik	nem	egyszer, de százszor. Fájdalom éri, mert vét az élet törvénye ellen. De tapasztalatból megtanulja, hogy	a tûz éget s csak a kályhában jó; igy aztán majd önként alkalmazkodik az Isteri örök törvényeihez. 	Nem érzéketlen, öntudatlan	gépezet, hanem öntudatosan cselekvő teremtménye az Istennek	az ember,	ki egy idő mulva	nem  kényszerüségből, de önként, sőt örömmel szabja életét Istennek megismert törvényéhez, mert szent bizonyságot szerzett affelől, hogy Isten az ő javát, boldogságát akarja. A tipegő gyermekből a sok csetlés-botlás árán lassanként egyenes tartású daliás férfi; vagy délceg járásu asszony lesz. Kik kezdetben tájékozatlanul botorkálunk a lelki élet titokzatos utján, sok-sok tévedés, kiábrándulás árán lassanként mégis felismerjük Istennek velünk való szent célját, megtanulunk az ő szíve szerint tisztán nemesen  élni, mert szent bizonyságot nyerünk affelől, hogy jóságos szíve érettünk dobog.
Jó az Isten! 

Isten a mi  Atyánk.

Hogy ki az Isten a mi számunkra, azt így fejezhetjük ki legtalálóbban : Isten a mi Atyánk. Azt a szeretetet, jóságot és bölcseséget, mellyel Ő a mi életünket irányítja, csak akkor tudjuk valamennyire kifejezni, ha azk mondjuk róla : Ő a mi Atyánk. S amikor azt mondjuk : Isten az ernberiség Atyja, akkor kifejezésre juttatjuk azt a hitünket is, hogy Isten  lényegében és személyében is egy. Egy apja van minden embernek. Egy Istene van a világnak, ki mindeneket teremtett s bölcseséggel és szeretettel vezet. Többre nincs szükségünk, de több nem is lehet : ezt mondja nekünk az ész és a szív.
Mint gyermek édesanyjához, minden földi teremtmény örömében és bánatában egyaránt bízalommal fordulhat imájával teremtő Istenéhez. Azt a meghitt, bízalmas viszonyt, mely minket arra bátorít, hogy előtte szivünket kitárjuk s reménykedve hozzá imádkozzunk, akkor juttatjuk külsőleg is kifejezésre, ha őt mennyei Atyánknak nevezzük.
Isten mindnyájunk gondviselő Atyja, amint ezt Jézus maga is tanítja. Mondhatnánk-e ennél szebb,egyszerûbb és nagyobb igazságot Istenről?!
Igaz, sok minden történik a világban, ami látszólag az ellen beszél, hogy Isten az embereknek gondviselő Atyja. Igazságtalanságok történnek. Ártatlan emberek kínja-szenvedése kiált naponkint az egekbe. Hol vagy Isten, kit gondviselő Atyánknak hittünk és imádtunk ? Ha csakugyan mint édes Atya szereted gyermekeidet, miért bocsátottál ránk annyi bajt, csapást és szenvedést ? Különösen a háború ideje alatt s az azt követő esztendők folyamán mind egyetemesebbé kezdett válni ez a keserû panasz az emberek ajakán. Ki tudja ezt összeegyeztetni a hittel, hogy Isten az emberiségnek szerető Atyja ?
Ha valamelyik testrészünk fáj, a fájdalom azt jelenti, hogy szervezetünk életmûködésében valami baj támadt. Az az egyetemes fájdalom, mely ma mint egy óriási pecsét van rásütve az emberi szivekre, azt jelenti, hogy az emberiség életmenetében , baj van, a lelke beteg és gyógyításra vár. Az emberiség nem azt az életet éli melyet Isten szánt neki ebben a szent parancsolatban : "Szeresd a te Uradat Istenedet teljes szivedből, teljes lelkedből és minden erődből, szeresd a te felebarátodat, mint magadat." A gyógyulás, a kínoktól való szabadulás egyetlen módja csak az, hogy végre valahára annyi baj és csapás után próbáljuk meg az Isten intése,  Jézus tanítása szerint élni, rendezni be egész közéletünket. Próbáljuk meg valóban keresztények lenni, nemcsak névleg, mint eddig voltunk, hanem lélekben, gondolkozásunkban, érzületünkben és cselekedeteinkben. Próbálják meg az emberek testvért keresni és találni egymásban s egyszerre megszünik minden keserûség s a menny a földre száll alá. Isten a mi édes Atyánk. Azzal is, ami rossznak látszik, javunkat munkálja. A csapásoktól s a szenvedéstől csak azért nem kimél meg, hogy figyelmeztessen a világ lelkibetegségére s így megjavulásra, új élet kezdésére kényszerítsen minket.
A földi atya sem kötheti meg gyermeke kezét úgy, hogy az rosszat soha se tehessen. Tékozló útakra való tévedéstől, bûnbe eséstől  visszatartani nem tudja, bármily aggódó szeretettel és gonddal is csüng gyermeke sorsán. De ha látja; hogy gyermeke rossz úton jár, mély fájdalom nyilallik szívébe s mindent, még a lehetetlent is elköveti, hogy gyermekét megmentse, jó útra térítse. Isten az élet útjainak megválasztásában szabad akaratot adott az embernek. De ha látja, hogy az emberek bûnösök s nem azon az úton járnak, mely az ő üdvösségükhöz vezet s így bûnükkel szenvedést hoznak a világba, Isten atyai szíve fáj a a szenvedők sorsa felett ; prófétákat, apostolokat küld : mindent elkövet, hogy jó útra térítse őkei s számukra jobb jövőt készítsen elő.
Isten a mi Atyánk még akkor is, ha időnkint csapásokat mér reánk. Az az ember, kit apámnak nevezek, apám marad még akkor is, ha hibáimért megfedd, apám mindenekfölött azért, mert hisz ő adott nekem életet, ereimben az ő ereinek vére lüktet, a vérközösség kapcsán még akkor is apám, ha érzékenyen büntet. Isten az egész emberiség atyja, mert mindannyiunknak ő adott életet, ő az élet örök forrása, a szent pillanatban, mikor életre hívott, teremtő lelkét oltotta belénk: Az a lélek, amely emberi lényegünket adja, amely gondolkozik, eszméket termel  és terveket sző, az a Lélek mely tud szeretni  és áldozni, az a lélek melynek vannak akarásai és erőfeszítései, annak a nagy teremtő Léleknek egy része, kit Istennek nevezünk. A lelki közösség révén Isten akkor is Atya a mi számúnkra, ha időnkint csapásokkal akar magához téríteni minket, tékozló útakon járó gyermekeit.
Isten a mi szerető jó Atyánk ; ez a mi szent hitünk. Ezt tanította nekünk Jézus is, ki legtisztábban ismerte az Ő örök lényegét. Ezt tapasztaljuk mi is, naponkint szivünk szent  érzetében. Igaz, Jézus előtt mások is nevezték még Istent atyáriak. Atyának szólítja Őt a zsoltáríró, sőt még a görögök is Zeust, az istenek  és emberek királyát, atyának nevezték néha; a buddhistáknál pedig ugyancsak szokott dolog Istent Atyának nevezni. Jézus érdeme tehát nem abban van, hogy Isten megszólítására új  nevet talált ki, hanem abban, hogy ennek a kifejezésnek : Isten-Atya, ő adott igazi értelmet és jelentést. S tette ezt nem annyira tanításaival. melyekben oly egyszerüen és meghatóan beszél Istenről, mint Atyáról, ahogy senki más sem előtte, sem utána, - hanem tette azt főkép az ő élete  példájával. Naponta úgy imádkozott és úgy dolgozott, úgy örült az örvendőkkel és úgy sírt a sírókkal, úgy élt és úgy halt meg a Golgothán, hogy minden szavából, minden tettéből, még öntudatlan mozdulatából is kisugárzott szívének mélységes hite, melyben Istent Atyjának hitte és  érezte. Szivének ezt a szent hitét tette tanítása középpontjává. Ez a hit fakasztotta fel szívében a legszebb imádságot, melyben ember Istenhez szólhat : "Mi Atyánk, ki vagy a mennyben . . ." Isten az én Atyám. Elég ez a hit nekem az életben és halálban egyaránt. Többet tudni nem akarok. Hisz elég, ha tudom, hogy szent kezében vagyok s irgalommal, szeretettel őrködik az én életem felett. Nála még a fejem hajszálai is mind számon vannak. Bizalommal mondhatom el neki én is szívem örömét s bánatát. Csalódhatom talán még édes anyám csókjában is, de benne soha sem. Elveszíthetek mindent a földön, mi szívemnek drága, szent és kedves, de Isten akkor is megmarad számomra drága jó Atyának, ki mindenért gazdagon kárpótol. Oh milyen boldog vagyok én ebben a hitben !
Mi egy Istenben hiszünk. aki a mi Gondviselő jó Atyánk ! Ezért vagyunk mi unitáriusok.

Hiszek Jézus Krisztusban, az élet örök eszményében

“Miképen vélelkedtek ti a Kriszfus felől? 
Mt. XXII. 42.  
“…Dávid magvából lett test szerint,
 aki megbizonyittatott, hatalmasan
 Isten fiának a szentség lelke szerint."
(Rom.1,3-4.) 

Oh, mesterünk! Te bûnösök barátja,
Ki nagy szegényen jártál itt alant,
Ki láncot oldva, tenger-bûnt bocsájtva, 
Szivedbe zársz még annyi hontalant :
Légy áldva! - Hisz Tiéd a szent igazság, 
Amely vezérli gyarló népedet:
És bár gyakorta gyáván megtapossák,
E fény az üdvre bizton elvezet. 
Parker, (ford. Józan.)

			Ki volt Jézus ? 	

Ki volt Jézus?  Ez a kérdés állandóan felszínen van s a keresztény	világot	két	külön csoportra osztja.	A keresztény	vallás	hívei között az idők folyamán	 sokszor merültek fel nézeteltérések, hitbeli különbségek; ezek közül azonban egy sem volt olyan fontos, mint ez : 
Ki volt Jézus ? 	Még napjainkban is szokás, hogy	az embereket	vallásosságukat illetőleg nem a szerint itélik meg,hogy mennyire mély Istenbe vetett hitük s milyen buzgósággal követik cselekedeteikben Jézust, hanem aszerint, hogy Istennek vagy embernek tartják-e őt. Ránk	unitáriusokra nézve, elsőrangúan fontos, hogy Jézusban való hitünkről vallomást tegyünk, mert ez az a hit, mely minket más felekezetü keresztény testvéreinktől lényegesen megkülönböztet. 	Ki volt Jézus ? 	Erre a kérdésres önkéntelenül is a Bibliához nyúlunk, ahol az ő születésének és életének történetét mindenki elolvashatja.	
Csalódottan tapasztaljuk azonban, hogy az adatok, amiket a bibliában az evangélisták  Jézus történetéről följegyeztek, egymástól különböznek. Tény azonban az is, hogy sehol sem maradt fenn egyetlen adat sem, melyből méltán arra lehetne következtetni, hogy az ő születése,  élete és halála	valami érthetetlen	természetfölötti dolog lett volna: 					Ki volt Jézus ?   Ez a kérdés Jézus halála után vetődöit fel először az ő hívei, “a keresztények"  között.	Ember volt-e ő, vagy Isten ? 	Voltak, akik azt hitték és tanították, hogy Jézus, 	a nagy vallástanitó Mester természetes apától és anyától természetes módon született ember 	volt,  kiváló szellemi és erkölcsi tulajdonságokkal megáldva. Voltak azonban olyanok is, akik azt tanították, hogy ő természetfölötti módon jött a világra, hogy benne maga az Isten öltött testet és szállt alá a földre. Jézus a később megállapított szentháromságnak, a lényegében egy; de személyében három	Istenségnek	egyik tagja. 	Egy	személyben	tökéletes Isten	és tökéletes ember. Hogy kinek van igaza : a kérdést a 	 nicaeai zsinat 325-ben szavazásra bocsátotta s a többség akkor ez utóbbiakra szavazott: 					Minden keresztény testvérünk hitének tiszteletben tartása mellett, az igazság kedvéért szükségss leszögeznünk azt tehát, hogy Jézus istenségének tana nem	az evangéliumok tanításaiban, hanem a nicaeai zsinatnak szótöbbségge hozott határazatában gyökerezik. S amint már  egyszer tettük, meg kell állapítanunk aztán itt azt is, hogy amikép az egész szentháromságtan, Jézus Istenségének tana is a görög és római szellemnek a keresztények között való érvényesülésében találja magyarázatát. Nélküle Jézust soha senki sem tartotta volna emberi testbe öltözött Istennek. Plato, Philo, János evangelista  és Athanazius tanítása közt, ki a nicaeai Zsinaton Jézus istenségét hirdette, a kapcsolatot könnyû megállapítani.
De boldogítson mindenkit a maga hite ! 

Miért gondolják sokan, hogy Jézas Isten volt ? 

Jézus, természetes apától és anyától természetes módon született ember volt.  Embernek mondotta ő saját magát. Embernek tartották őt tanítványai és kortársai is, kik őt ismerték és tanításait hallgatták. Az egykorú evangeliumi leírások szerint ember volt ő a szó teljes értelmében. Természetes emberi életet élt. Született, növekedett testben és lélekben, éhezett és táplálkozott, örvendett és búsult, dolgozott és imádkozott s a végén ellenségei kereszthalálra juttatták. Ö volt a legtökéletesebb  ember a világon. Szellemi és erkölcsi kiválóságai őt valóban embertársai eszményképévé, tanítómesterévé avatták. Halála után azonban a rege- és meseszövő emberi képzelet, mely annak a kornak jellemző tulajdonsága volt, kiemelte Jézus személyét más természetes  emberek sorából. Az ő szellemi és erkölcsi kiválóságát és nagyságát, mellyel mint égbe  nyúló világítótorony emelkedik ki kortársainak szürke sorából, aképpen próbálták magyarázni, hogy ő tulajdonképen nem is ember, hanem csak emberi testbe öltözött, földre szállt Isten volt. Természetfölötti származást, különös csodatevő erőt kezdtek tulajdonítani neki. Azt mondották, hogy az ő születése úgy történt, hogy  a természetes apa helyét a Szentlélek foglalta
el. Egész élete csodatevés volt. Valóban járt a tengeren, a vizet a szó szoros értelmében borrá  változtatta s halála után testileg feltámadt és megjelent ismét tanítványai között, kiknek véres sebeit mutogatta.
Mindez azonban nem egyedül álló eset a  világtörténelemben. Hasonló dolog történt Egyptomban is, hol a népképzelet szintén azt tartotta, hogy Apis szûztől született. Osirisról azt  hitte, hogy benne maga az Isten öltött emberi testet és szállt alá a földre. Hasonlóan tisztelte meg a hagyomány Chang-Tao-Ling-et Kinában, Buddhát Indiában s aztán a görög és római
mithologia hőseit is. Az tehát, hogy a nép képzelete kiváló nagy embereket emberfeletti hősökké avat, Isteneknek tart, az a mûveltségnek  egy bizonyos fokán minden népnél szokott dolog volt.
Ezenkivül még más körülmény is hozzájárult ahoz, hogy a népképzelet ne embernek, hanem Istennek gondolja Jézust. A Pál apostol mûködése nyomán megalakult egyház azt tanította híveinek, hogy Istent az Ádám bûne olyan szent haragra gyújtotta, hogy bûneiért bûnhödnie kell az ő leszármazottjainak is: az egész emberiségnek, mely az ő bûnét átörökölte. Annyira romlottak és bûnösök vagyunk mi emberek, hogy jót cselekedni, még ha akarnánk, sem tudnánk. Születésünkkel hoztuk magunkkal a bûn átkát. Hiábavaló tehát minden erőfeszítés, a magunk erejéből bûnünk következményétől, a büntetéstől megszabadulni, bûnbocsánatot, üdvösséget nyerni sehogy sem tudunk. Isten haragját ember ki nem engesztelheti. Ez volt akkor az egyház tanítása. Szükség volt tehát valakire, valakire nem emberre, ki magát a kárhozatra szánt emberekért föláldozva, velük szemben Isten haragját kiengesztelje. Ezt a valakit keresték és találták meg Jézusban, kiről - tekintet nélkül arra, hogy mit tanítottak róla az egykori följegyzések, azt mondották, hogy ő az Ige, az örök istenségnek egy különálló tagja: fiú Isten. Jézus a fiú Isten, ki az idő teljességében saját elhatározásából kifolyóan emberi testet öltött és földre  szállt alá. Itt élt a bûnös emberek között ; embereket tanított, vigasztalt, míg az emberek keresztfára feszítették őt. A keresztfán kiállott  kinszenvedésével az Atya Isten haragját a bûnös emberekkel szemben kiengesztelte, kiomló vérével az emberek minden bûnét eltörölte.
Mikor ezt a megállapítást tesszük, nem szeretnők megbántani más keresztény testvéreink érzékenységét, akik esetleg azon a hiten vannak, hogy az egész emberiség kárhozat jegyében fogamzott és az Atya Isten haragját minden bünért a fiúnak, Krisztusnak ártatlanul kiontott vére kell, hogy kiengesztelje. (V. ö. Áldozati bárány eszméje a zsidó törvényben és ceremoniákban.) Mi csak azt a tényt óhajtjuk ezzel a megállapításunkkal is leszögezni  és bizonyítani,  hogy Jézus istenségének hite nem az evangéliumok tanításában, hanem csak egy későbbi kor képzeletében találja magyarázatát.
A biblia azt tanítja, eszünk és szívünk arról tesz bizonyságot, hogy Jézus természetes apától és anyától született, ember volt - ember a szó legtisztább és legnemesebb értelmében. Az az isteni szikra, mely minden embér lelkében ott él, ő benne hatalmas lángra gyúlt. 
Szellemi és erkölcsi nagyságánál és kiválóságánál fogva úgy áll előttünk, mint a legtökéletesébb ember, kit valaha anya világra szült s kit azért mint életeszményt követnünk kell. .

Jézus - tőkéletes ember.

Hosszú századokon át törték a fejüket a régi egyház papjai és túdósai, hogy a világnak megmagyarázzák azt; hogy Jézus testbe öltözött és földre szállt Isten, vagyís egy személyben
 Isten és ember volt : Isten-ember, ki szüztől született és csodákat mûvelt. Nem egyszer oly megható drámai formába öntötték magyarázataikat, hogy az emberiség nagy tömegének lelkét sikerült vele egészen megnyerni. Az öntudatosan gondolkozó emberek élőtt azonban sem a multban, sem a jelenben még soha sem sikerült meggyőző erővel bizonyítani azt, hogy mikép lehetett Jézus egy személyben tökéletes Isten és tökéletes ember. Lehet, hogy talán azt mondja
erre valaki, hogy ez a kérdés ép azért tartozik a vallás, a feltétlen hit körébe; mért érthetetlen.
Lehet! Tény az, hogy a hit olyan örök igazságokat lát meg, melyek az ész előtt rejtve maradnak, de igaz aztán az is, hogy a hitet és az ésszerütlenséget azonosítani óriási tévedés volna. Az a hit, melynek tanítása a józan ésszel  és ez élet tapasztalataival ellenkezik, a gondolkozó ember szivét megnyugtatni és boldogítani	soha se fogja. Ész és szív, tudomány és vallás nem ellenkezhetnek. 	Ha Jézus szémélyéről	lefejtjük azokat a legendákat,	melyeket eszményi alakja körül korának gyermekies,	meseszerető	képzelete szőtt és aztán azokat a teologus okoskodásokat, melyek	személye körül támadtak egy későbbi korban, - az egykorú, egyszerû és megbizható elbeszélésekből úgy lépik elénk	a 	Mester, mint egy eszményi	ember, kinek minden szava szívünkhez szól	és példája követésre ösztönöz. Látjuk, amint galileai otthonában a	gondos szülői	szeretet vezetése alatt 	növekedik testben és lélekben, Isten és emberek előtt való kedvességben. Mint	napsugár 	csókjára kibomló virágszirom, úgy bontogatja, próbálgatja lelkének szárnyait a	fejlődő	ifjú  ember. Majd kilép a nyilvános élet terére. Nehéz küzdelmet viv, de végül is diadalmaskodik a kisértés fölött, amely kivétel nélkül minden fiatal embernél próhát tesz,	hogy bûnre csábítsa. Örvendett és búsult, mint minden ember a világon.	Megéhezett	és	táplálkozott, természetes emberi életet élt. Hitt, remélt, szeretett úgy 	ahogy azt egy eszményi ember teheti. Jézus 	- hitünk szerint - nem egy titokzatos, érthe-tetlen lény - Isten is és ember is egy személyben, halandó is és halhatatlan is, ki testben jár a földön, helyhez és időhöz kötve és mégis ugyanakkor mindénütt  jelenvaló Isten. Nem, hanem egy eszményi ember, kit tisztelünk, szeretünk s példájának követésére magunkat évezredek multán is örömmel lekötelezzük. Ő volt a legnagyobb és a legdicsőbb a világtörténelem nagyjai között, kik szellemi fényükkel számunkra életirányt jelöltek. Az út, melyen Ő járt, számunkra az üdvösség útja, eszményi példaadással megvált minket a bûntől és annak minden következményeítől.
Jézus látta legtisztábban és ismerte közöttünk legjobban Istent, ki mindnyájunkat életre hivott. Áldott, fogékony  lelke megérezte, hogy Isten a teremtett világ gondviselő Atyja, kinek szíve irgalommal és szeretettel van tele. Ezt a szent boldogitó igazságot nekünk is tudomásunkra hozta. Ő látta legtisztábban Istennek, a mi Atyánknak velünk való célját. Ő élte a legszebb és legnemesebb életet, mit a földön ember élhet. Minden gondolatában, minden szavában, minden cselekedetében magának az Istennek akarata érvényesült, Ő tehát valóban Istenes ember volt, vagyís olyan, amilyennek Isten gondolta az embert akkor, mikor teremtette. Azok a lelki tulajdonságok, amelyek minden emberben az isteni elemet alkotják, Jézusban oly nagy mértékberi voltak meg, mint senki más emberben a világon. Jézusban az Isten szíve szerint való ember képe áll előttünk. Ezért hisszük és hirdetjük, hogy ő legtökéletesebb ember a világon. Örök eszményünk és tanítómesterünk.
Eszményképül pedig Jézust csak akkor választhatjuk magunknak; ha tudjuk, hogy ő is természetes apától és anyától. született ember volt, természetes emberi tehetségekkel megátdva,
mint mi magunk. Abban a pillanatban, mihelyt Jézust a történeti igazság ellenére kiemeljük a természetes emberek sorából és emberfölötti csodatevő isteni hatalmat tulajdonítunk neki és őt mindenható Istennek tartjuk, - abban a pillanatban le kell mondanunk arról, hogy Őt eszményképünknek tartsuk és mint ilyent, Őt követni próbáljuk. Ember eszményképül csak embert választhat, kinek példáját korlátolt emberi tehetségekkel is követheti. Arra, mit csak a mindenható Istennek áll módjában megtenni, arra ember hiába vállalkozik. A gyémánt az alvasztó kemencék hevét is kiállja, diadalmaskodik fölötte, meg nem olvad. A jég azonban nem utánozhatja példáját, mert már a legelső tavaszi napsugár lehelletére is odalesz, elolvad: Ott, ahol Istennek hatalma diadalmaskodik, az emberi erő ott megtorpan. Jól esik tudnunk azt, hogy Jézus valóságos ember volt és mint ember emelkedett a lelki életnek arra az eszményí magaslatára, melyen előttünk áll, mert ez a tudat minket is azzal biztat, hogy Isten segedelmével mi is reménységgel léphetünk nyomdokába és kereshetjük az Isten szive szerint való élet áldását és örömét.
Sokszor felvetődött már a kérdés, hogy ha Jézus természetes apától és anyától született, valóságos ember volt, volt-e akkor benne is bûn, mint kisebb, vagy nagyobb mértékben minden emberben van ezen a világon? Tudjuk, hogy Jézusnak is voltak nehéz órái, mikor önmagában vívódott, tusakodott. Az élet kisértései őt sem kímélték, akár csak minket. Neki is voltak pillanatai, mikor saját vágyakozása mást diktált neki, mint amit az Isten akart vele tenni, píllanatok, melyekben az emberi bûn rendszerint fogamzani szokott. Gondoljunk csak a Gecsemáné kertben történt verejtékes haláltusára. De mi tudjuk aztán azt ís, hogy Jézus erkölcsi nagysága ép az ilyen és ehez hasonló nehéz tusákban domborodott ki legszebben a világ előtt. Ép ez az erkölcsi nagyság avatta őt eszményünkké. Vivódó lelkében Isten szent  akrata végül is minden kísértés fölött dicsőségesen diadalmaskodott. Isten akaratának teljesítése végre is lelkének alaptermészetévé vált, úgy hogy az szabta meg egész életmenetét. Minden  emberben, mint lehetőség, hajlam ott szúnnyad a jó és a rossz egyaránt. Jézusban a jó oly dicső módon diadalmaskodott a rossz hajlamok felett, mint soha senki másban sem azelőtt, sem azután az emberek között. Életpéldája ép azért olyan drága minekünk, mert abból tanulhatjuk meg az élét legnagyobb müvészetét : mikép lehet lelkünkben Isten szent akaratát bûnbe sodró hajlamainkkal szemben érvényesíteni, föltétlen diadalmaskodó hatalommá, alaptermészetünkké tenni, hogy mi is mindig csak azt akarjuk és azt cselekedjük, mit Isten akar, mit a mi szerető szívû Atyánk tőlünk vár. Vannak, akik csak azért, mert Jézusban embert, tökéletés eszményi embert látunk, elfogultságból nem tartanak minket keresztényeknek, sőt a Krisztustagadás vádjával illétnek. Hogy  mások ép a keresztényi szeretet hiányában minek neveznek, az számunkra nem fontos. Jobb ha gondunk csak odairányul, hogy minden Istenadta erőnkkel kövessük a Mestert. A név különben is senkit sem avat kereszténnyé, hanem csak a szív, mely keblünkben dobog. Mi azzal igyekszünk Jézust tisztelni, hogy példáját követjûk. Ennél nagyobb tisztességet ember sem emernek, sem Istennek nem adhat. Az pedig, aki más emberek vallásos meggyőződését szeretet hiányában nem tiszteli, sőt azt kigúnyolja, semmiesetre sem cselekszik	Jézus	szellemében, önmagát cáfolja meg. 	

Jézus -- a szellemi élet vezére. 	

James	Freeman Clarke a bostoni King's Chapel (a legrégibb unitárius templom Amerikában) egykori lelkésze egyik mûvében az	 unitárius vallás lényegét öt pontban foglalta össze, melyek közül a harmadik eképpen hangzik :	Hiszek	Jézus	Krisztus vezérszerepében (Leadership of Jesus	Christ).. Azóta ez a hitvallás arany rámába	van	foglalva az Atlanti tenger mindkét oldalán, Angliában és Amerikában,	sőt	még	Ausztráliában és New-Zealandban is az unitárius templomok, iskolák és gyûléstermek falain. Valóban, Jézus hivatását valláserkölcsi életünkben ennél szebben és találóbban megjelölni nem lehet. 	
Jézus	maga – tudtunk szerint - soha sem használta ezt a szót : "vezér", de azok az evangélíumi helyek,	melyekben az ő küldetéséről szólott hallgatóihoz	kivétel	nélkül	mind azt bizonyítják, hogy magát	az emberek lelki vezérének hitte és tartotta. "Mert példát adtam nektek, hogy amint én cselekedtem veletek, ti is úgy cselekedjetek", (Ján. XIII. 15.) mondotta s maga járt elől jó példával.
Az evangéliumokban Jézus hivatását igen gyakran a pásztor szó jelöli meg. A legrégebbi festők is pásztor képében ábrázolták a Mestert. Pásztor, ki az eltévedt, de megtalált juhot vállán nagy boldogan haza felé viszi, vagy kinek lábainál pihen a nyáj. A pásztor szó a maga régi értelmében és a vezér szó ma nagyjában egyet jelentenek. Ha virradatot jelző hajnal  pirkadt az ég peremén, a pásztor kinyitotta az  akol ajtaját és nem hátulról térengetve, hanem a nyáj előtt járva vezette juhait dús, zöld mezők felé, magasan fekvő, édes füvet termő völgyekbe, hegyoldalakra, hûvös lehelletû, üdítő patakokra. S ha az alászálló nap elbujt a láthatár mögé, ha megnőttek az árnyak vonalai  és alkonyat borult alá, az éjszaka ragadozó állatai elől ismét biztos akolba vezette juhait a pásztor Szellemi fényével így vezet az élet útain az üdvösség felé minket is a mi Mesterünk. 

Jézus az emberiség legnagyobb tanítómestere. 		

Miben találjuk magyarázatát annak, hogy bár tizenkilencszáz esztendeje	annak,	hogy 	Jézus a földön élt és tanított,	mégis	csaknem 	négyszázmillió ember tekint még ma is ő reá bizalommal, mint a világ legnagyobb prófétájára, 	tanítójára ? Miben van az ő  varázshatalmának 	titka,	mely évezredek több százmillió emberének lelkét állandóan fogva tartja ? Hiszen voltak még a világon rajta kivül próféták,	voltak 	még ennek a világnak bölcsei, nagy tanítói, de azok neve az idők folyamán	szürke feledésbe sülyedt alá,	vagy csak egy pár ember beszél róla. Jézus nevét azonban szinte négyszázmillió 	ember még ma is a bölcsőtől a koporsóig állandóan áhítattal hordozza ajakán s amint az 	idő	telik,	annál	inkább nő előttünk szellemi nagysága. 		
Jézus	kiválóságának	titkát Paul R.	Frothingham, bostoni unitárius lelkész, egy szószéki beszédében, mely később nyomtatásban is megjelent, nagyon találóan abban a közvetlen egyszerûségben jelölte meg, mellyel ő hallgatóihoz 	beszélt. Valóban az egyszerû  közvetlenségben mindig van valami	megnyerő, vonzó erő. Mûvészetben,	irodalomban, szokásban,	beszédmódban, nyilvános	szereplésben,	sőt még az öltüzködésben is az egyszerûség és közvetlenség valami nagyobb mûveltségre vall. Azok a nagy irók, akik egyszerûen, könnyen érthetően irnak. A nagy mûvészek rendszerint épen azért lesznek nagyok, mert egyszerû, közvetlen formában örökítnek meg elvont igazságokat. S minél nagyobb egy tudós, annál egyszerûbb, annál érthetőbben fejezi ki mély gondolatait.
Jézus is egyrészt azért emelkedett ki anynyira az emberiség más  anítómesterei közül, mert a vallás örök igazságairól oly egyszerû, közvetlen, meleg és megható hangon, mint ő,
- ember sem előtte, sem utána még soha sem beszélt. Isten az emberiség Atyja ! Mondott-e még valaki ily nagy igazságot ilyen egyszerû, rövid mondatokkal? !  Imádságot is hagyott számunkra örökségü ; és bár tizenkilencszáz esztendő tûnt el azóta az idő tengerében, még  most is több százmillió ember ajakáról hangzik ennek az imádságnak szava naponkint az egek Urához. Vele születünk, vele halunk meg. Ringó bölcső és dermedt koporsó mellett ezzel az  imádsággal ajkunkon állunk meg. Gyügyögő gyermek és meggörnyedt aggastyánok, anyátlan  árvák és rózsás keblû mennyasszonyok, útszéli didergő koldusok és koronás királyok ismételgetik szavait mindennap, mert minden, de minden Isten teremtette ember szívének érzése, hite, bizalma, reménysége és szerelme benne lüktet az Uri imádság néhány egyszerû, közvetlen szavában.
Jézus beszédét a legegyszerûbb ember is megértheti még ma is. Magyarázataihoz a képeket és a hasonlatokat mindig a körülötte lüktető életből vette. Nyissuk fel az evangéliumot s kezdjük el olvasni akárhol, ahol szemünk megakad s ím egyszerre tizenkilencszáz esztendő szürke ködén keresztül egy színes, eleven élet tárul elénk. Ott ülünk lábánál a galileai hegy oldalán. Mintha éreznők a közel s távoli mezők virágaínak illatát, mit a langyos szellő lehellete hoz felénk: szívünkbe cseng, viszhangra talál a nagy Mester minden szava, amint a nagy titokról, a boldogságról beszél. Hajnal hasadtával látjuk a halászt, amint hálóját mélyre veti s amott a földmívest, amint áhítattal hinti a magot szántóföldjébe. Vele, a Mesterrel haladunk Nain városa felé és a város végén szívünkbe nyilallik az özvegy asszony zokogása, ki a szembejövő temetési menetben egyetlen gyermekét síratja ; és majd a kánai menyegzőn mi is ott örvendezünk az örvendezőkkel. Lám, itt jön most a bûnös asszony. Hogy vánszorog az uctcán bûnének terhe alatt, melytől szabadulni szeretne! Zakeus útunkban megállít, vendégül lát házában. Tanui vagyunk a nagyszerû jelenetnek, amint a kegyetlen, kőszívû uzsorás újjá születik s szétszórja kincseit a szegények és az elhagyatottak között. A templom bejáratánál könnyeket fakaszt szemünkből a szegény özvegy cselekedete, ki utolsó két garasát a perselybe dobja, mert mostoha sorsában is azokra gondol, kik még nálánál is nagyobb nyomorúságban élnek. Áldva áldjuk azt az irgalmas szamarítánust, ki félholtra vert ebertársát az útszéléről fölszedi, sebeit gondosan bekötözi és az életnek visszaadja. Fejünk felett fekete felhőkben szárnyalnak az ég madarai, míglen alá szállnak, fészket raknak és megpihennek a fák ágain. S amint a búzatáblákon a Mester kiséretében áthaladunk,  innen is, onnan is reánk mosolyog egy-egy piros pipacs: köszöntenek a mezők virágai. A mindennapi élet eseményei és képei ezek: szeretet, fájdalom, gond, reménység, kétség és hit szólal meg bennük. 
Jézus egyszerû, közvetlen tanítása minden szív számára örömüzenet, áldott, szent evangélium. Ime, itt van a nagyságának egyik titka! Igaz ugyan, hogy azok a szép erkölcsi tanítások, melyek Jézus ajkáről elhangzottak,  egy vagy más formában, más szavakkal kifejtve, más vonatkozásban alkalmazva, más nagy próféták tanai közt is feltalálhatók. Jézus például azt parancsolja, "amit akartok azért,  hogy  az emberek ti veletek cselekedjenek, 	mindazt ti is úgy cselekedjétek azokkal". (Mt. VII,12.)	Más	formában	kífejezve	ugyanezt 	mondja Buddha is : "Ne tedd másnak, mit nem kivánsz, hogy más neked	tegyen."  "Legyetek tökéletesek, mint a ti mennyei atyátok tökéletes", 	mondotta Jézus. "Legyetek szentek, mert szent 	a ti	Istenetek",	parancsolta híveinek	Mózes. 	
Jézus	kiválóságának,	 óriási	hatásának	titka 	nem annyira az volt, hogy egészen	új tanokat hirdetett, hanem inkább az, hogy minden szavából nagy szivének	dobogása érzett ki, egy 	olyan szívnek ereje és melege, melyhez hasonló több emberi kebelben soha sem dobogott. Szavai szívböl szívhez szóltak,	szíveknek adtak inditást	hitre, reménységre, jó cselekedetekre.	Ha ugyanazok a szavak más ember ajakáról hangzottak volna el, talán örökre terméketlenek maradtak volna, de Jézus ajkáról még ma is szent érzelmeket ébresztenek szívünkben. A szó hatalma a szívtöl függ, melyböl az felfakad. "Fiacskáim, szeressétek egymást."	János	apostol ajkáról szívből szívhez szóló tanács. Más ember ajkáról talán csak egy üres frázis. 	
Továbbá, Jézus evangéliuma nemcsak egy 	bizonyos kornak vagy fajnak a gyermekeihez szólott, hanem tanításával az egész emberiség egyetemes érdekeit érintette. Nincs és soha sem is volt siró ember, kit Jézus meg ne vígasztalt volna, ha egyszer az az ember enyhületért az evangéliumhoz fordult. Nincs és soha sem volt még kétségbeesett ember, kinek sötét szívében Jézus az ő evangéliumával világosságot ne gyújtott volna, feltéve, ha az az ember bánatában hozzá menekült. Nincs és soha sem volt  még bûnös ember, kit Jézus új életre ne támasztott volna, ha az az emlaer az ő evangéliumának hakalmába került. Jézus az egész emberiség tanítómestere volt kor-, rang- és fajkülönbség nélkül. Mindaz, amit embernek Isten és embertársai iránt való kötelességéről tudnia. kell, ebben a két kérvényben foglalta össze : Szeresd a te Uradat Istenedet! Szeresd a te  felebarátodat, mint magadat ! Mindenki könnyen
megértheti, mindenkit egyaránt kötelez ez a szent parancsolat. Az egyetemes emberiség érdekeit fedi. Szent testvériségbe vonja az öt világrész minden fiát és leányát. Miként a rózsaolajnak egyetlen csöppjében benne van az egész rázsaerdő illata,  szeretet parancsolatában benne foglaltatik a kerésztény vallás egész teljessége. 
Jézus prófétai nagyságának, szíveket gyújtó hatalmának titka továbbá az ő sajátos egyéniségében keresendő. Szó és tett, elmélet és gyakorlat nála mindig egy volt. Amit tanított, azt cselekedte is. Szíve meggyőződése mellett erkölcsi életével tett bizonyságot. Tanainak igazságát halálával pecsételte meg. Voltak még az emberiségnek rajta kívül más nagy tarnitómesterei is, de azokról ma már vajmi kevés szó esik, sőt a legtöbönek neve örökre feledésbe ment, mert nem tudtak erkölcsi példákkal tanítani. Aristotelest mégma is, sok ezer esztendő multán is bámulja a világ szépen megírt erkölcstanáért. De kérdem, hány embert tett erkölcsileg valóban jobbá és boldogabbá ez a remek könyv. A szívre hatni és az akaratot nagy elhatározásokra, nagy cselekedetekre indítani száraz okoskodásokkal nem lehet. Oda előbb jó példa kell, mely nem okoskodik, hanem cselekszik. Jézus is hiába tanította volna a szeretet parancsolatát, egyetlen hívet sem nyert volna, ha maga nem jár elől jó példával az Isten- és emberszeretetben. Az irgalmas szamaritánus történetét, mit figyelmeztetésül hagyott, rég elfelejtette volna már a világ, ha maga nem adott volna rá jó példát, hogy miképpen kell a betegeket gyógyítani, a szomorkodókat vígasztalni, az éhezőknek kenyeret adni és az elesetteket fölemelni. 
A természettudós tanítása és egyéni élete egymástól könnyen elválasztható, mert azok egymástól függtlenek ; de nem úgy áll ez azoknál, kik az emberiség erkölcsi vezetésére vannak hívatva.
Az emberiség nagy tanitó mesterei nem azok közül kerülnek ki, akik új elméletekkel gazdagitják a világot, hanem akik egyszerûen, szívből szívhez szólnak és akik főkép cselekedeteikkel tesznek bizonyságot .elveik és tanításuk őszintesége és igazsága mellett. Csak ezek tudnak maguk körül tábort teremteni. Istenről és iránta való kötelességeinkről is csak az beszélhet meggyőző erővel, ki maga is valóban érzi szívében Isten szeretetének és bölcseségének hatalmát és hiven teljesíti iránta való kötelességét. Ugyanaz a szó egyik ember ajkáról a szívek mélyére hat, de ha egy másik ember mondja, csak untat, sőt sokszor visszatetszést szül, mert a szónak súlyt és hatást az illető ember személye ad, aki azt kiejti. Jézus szavaiban egy csudálatosan gazdag lélek, a legtökéletesebb ember lelke rezgett. Szavainak őszinteségét és igazságát egy oly dicső élet tetteivel bizonyította be, melyhez hasonlót ember még a földön nem élt sem az előtt, sem azután. Ime egy másik titka az ő prófétai nagyságának.
Próféta volt ő. A legnagyobb a próféták  között, kik az emberiség számára a századok
folyamán életirányt szabtak. Erkölcsi elvei mély vallásos hitből fakadtak. Nem új erkölcsi törvényt hozott, hanem a régi törvénynek adott szentesítést abban a lelki viszonyban, melyet Isten és az emberek között ő érzett a legjobban és ő hirdetett a legmeggyőzőbb erővel. Jót nem jutalomért kell tenni, hanem egyszerûen azért, mert az Istennek, a mi Atyánknak akarata, kinek mi szent kezében vagyunk. Szóval, tettel, minden jócselekedettel megmutatni a világnak, hogy miképpen kell és lehet Isten szíve szerint élni : ez volt Jézus életföladata. Lehet-e  ennél szebb feladatot ember számára elképzelni ? 

Jézus életének célja, - Isten országa. 

Ennek a teremtett világnak minden porcikájában Isten hatalma, dicsősége, bölcsesége és szeretele lüktet. Isten ott van az égbolt csillagainak járásában, a tavasz virágának szinében és illatában s az ember szívének dobogásában egyaránt. Itt, mint fönséges hatalom, ott, mint teremtő erő, majd ismét, mint tiszta öntudat mutatja meg magát a világnak az a Lélek; kit Istennek mond ajkunk. És az emberiség életének célja abban határozódik meg, hogy szellemi és erkölcsi életében, társadalmi berendezkedésében hovatovább mind tisztábban és tökéletesebben jelentkezzék az Isten, kinek lényege: igazság, jóság és szeretet. Alázatos eszközül kell oda adnunk magunkat Istennek,. hogy általunk, bennünk, rajtunk keresztüljuttassa kifejezésre és tegye nyilvánvalóvá önmagát s az ő irgalmát, hatalmát és szerelmét a világban. A legenda szerint Isten egykor a Hóreb hegyén egy  égő csipkebokrot választott ki, hogy benne magát Mózesnek megmútassa. Ma az ember-szíveket keresi, azokban akar megjelenni, élni és örökké uralkodni.
Istennek ezt a célját tette magáévá Jézus. Mint alázatos jó gyermeke az Istennek, azt akarta, amit Ő, a mennyei Atya akart. Ezért mondhatta egykor boldog lelkiismerettel: "Én és az Atya egyek vagyunk." Azt az eszményi állapotot pedig mikor a földön minden, de minden teremtmény Istennek hódol, minden sziv neki engedelmeskedik és az e szent akarata érvényesül az emberek között : ezt az eszményi állapotot Isten országának nevezte. Isten országa volt egész gondolatvilágának, tanító eszméinek középpontja. Ez volt szivének legszentebb vágya, forró imádsága. "Jőjjön el a Te országod. Légyen meg a Te akaratod, miképpen a mennyben, úgy itt alatt a földön is." Ennek az országnak a számára akart Jézus az emberekből hû polgárokat nevelni.
Az eddig ismert földi országok rendjét és nyugalmát paragrafusok, törvények őrzik, melyeknek szentesítést a bûntetés félelme: börtön, csendőrség és rendőrség adnak. Isten országában a kölcsönös szeretet szelleme biztosítja a rendet, az igazságot és a békességet az emberek között. Pontokba foglalt parancsolatokat Jézus nem adott. Ö az emberi sziveket akarta gyökerükben ujjáteremteni. A szeretet áldott szellemét akarta az újjászületett szivekbe belecsepegtetni. Csak eggyet kívánt minden embertől : Szeresd az Istent, szeresd embertársadat, mint magadat. S ez elég is volt. Ez minden embert Isten országának polgárává avat. Nem kell ide akkor büntető törvénykönyv és börtön, mert, ki valóban, szivből szereti az Istent és embertársát, az soha semmiféle vétket el nem követ.
Isten országa - Jézus tanítása szerint önzetlen szeretetet, igazságot, örök békességet és boldogságot jelent az emberek között. Ennek az országnak, a mennyországnak üdvét akarta ő az emberek számára kivétel nélkül biztosítani. Bizonyára félreismerik tehát Jézust ma azok, akik azt tartják, hogy a menyországnak áldása csak egyetlen egy egyház, az úgynevezett egyedül üdvözítő egyház keretein belül érhető el, rajta kívül csak kárhozat vár az emberekre. De félreismerik Jézus törékvését azok is, kik Isten eszményi országát nem tartják e földön megvalósíthatónak és ahelyett, hogy a földi élet bajait orvosolnák, az élet elesettjeit, kiknek szive gyógyulásért, jobb jövőért dobog, egy távoli, ködös menyország gondolatával biztatgatják, mely a halál után, a túlvilagban várható csupán. Mi, unitáriusok, már itt a földön keressük a mennyországot. Jézus, a nagy Mester példája szerint, itt a földön, tisztább, becsületesebb, igazságosabb, békességben és szeretetben gazdagabb életmódot, olyan közállapotot akarunk teremteni, hogy már itt a földön minden ember megtalálja érdeme szerint szive boldogságát. 
S hogy aztán a halál után mí vár reánk : az a jó Isten dolga, ki életünkben és halálunkban egyaránt velünk van.

Jézus, kire a világnak mindig szüksége van. 

Az emberiség mindennap egy hatalmas lépést tesz a fejlődés útján. Nagy fölfedezések lepik meg a világot, melyek átváltoztatják az élet ábrázatát. Új találmányok születnek, melyek mind csak az ember kényelmét szolgálják. Csodát mûvel az emberi ész. Soha nem álmodott gépeket hoz mûködésbe, melyekkel életet lehet menteni - vagy pusztítani. Ártalmatlanná tette és szolgálatába kényszerítette a természetnek egykor gyilkoló erőit. Óriási kötetté nőtt már a tudás könyve. Jézus evangéliuma nélkül azonban ez a világ minden tudománya mellett is csak szegény és nyomorult marad. Annak vezetése nélkül vesztünkbe, kérhozatba sodródunk.
Igaza van Harnack Adolfnak : az emberiséget nem lehet elég gyakran figyelmeztetni arra ,
hogy élt egyszer a földön egy ember, kit Jézusnak neveztek, ki ma is így szól az utókor embereihez : "Én példát adtam nektek, hogy amiképen én cselekedtem, ti is úgy cselekedjetek." Ott áll Jézus világunk középpontjában és mint hajnal-csillag az éjszakai vándort, vezet minket fönnebb és fönnebb, egy szebb és tisztultabb élet magaslatai felé. Csak reá nézünk s lelkünkben már is emelkedünk.
Egy ősi keleti mese szerint egyszer egy galagonyafa a fügefára nézett és a nézéstől úgy átváltozott, hogy attól a naptól kezdve maga is fügét termett. Amint az élet útain járunk - jobb tanácsot nem mondhatok - szegezzük szemünket Mesterünkre, hogy az ő szent életéhez hasonló jó gyümölcsöket teremjen a mi életünk is !
Egyszer egy régi költő megható szavakkal énekelte meg azt a jelenetet, mikor egy keresztes király lovagjai az ütközet előtt Uruknak hûséget esküdtek. Amint ünnepies csöndben az eskü szavait halkan mondogatták, arcuk lassankint elváltozott, szemükből királyukéhoz hasonló tûz kezdett sugárzani, az áhitat szentséges pillanatában olyanok lettek, mint akinek hûséget esküdtek és emelkedett, csengő hangon  mondották az esküre az "Ámen "-t. 
Esküdjünk hûséget lelkünk örök királyának, Jézusnak ! Lelkünk hadd nyerjen ihletést, fogjon égi tüzet az ő nagy lelkéből úgy, hogy az ő hite, az ő reménysége, az ő szeretete, a hozzá való szent hasonlóság sugározzék át minden gondolatunkon és  cselekedetünkön !
 Mi unitáriusok hiszünk Jézusban, a tökéletes emberben.
Ő a mi örök eszményünk. 

Hiszek a Szentlélekben

Nem  tudjátok-e, hogy ti az 
Isten temploma vagytok
És az Isten lelke lakozik 
bennetek?     1Kor 3,16

Mit értünk a Szent Lélek alatt ?

A bibliában több helyen esik szó a Szent Lélekről. Jézús születésének legendás leírásából azt oldassuk, hogy az ő esetében a természetes apa helyét a Szent Lélek foglalta el, - tehát  Jézus szûztől született. Mikor Keresztelő János Jézust a pusztában megkeresztelte, a Szent Lélek
fehér galamb alakjában Jézus fejére szállt alá.  Mielőtt Jézus tanítványaitól - halálát érezve 
búcsut vett volna, megigérte nekik, hogy elküldi majd hozzájuk a szent lelket, hogy az az ő szomorú szivüket megvígasztalja és őket az igazság tisztább ismeretére vezessse. A legnagyobb bûn a világon, mit Isten sem bocsát meg, az amelyet a szent lélek ellen követünk el. Pünköst napján a lángoló lelkesültség és bátorság tüzét gyújtotta fel a szent lélek az addig csüggeteg és szomorkodó tanítványok lelkében. Pál apostol Jézus varázshatalmát az ő hallgatói fölött annak a szent léleknek tulajdonította, mely az ő keblét állandóan hevítette.
Jézus halála elött állítólag így szólt tanítványaihoz : "Elmenvén azért, tegyetek tanítványokká minden népeket megkeresztelvén őket Atyának, Fiúnak és Szent Léleknek nevében." (Mt.27,19.) Hogy ez a kijelentés valóban Jézustól származott volna, azt a biblia történetének ismerői jórészt mind kétségbe vonják. Különben, hogy valóban tett-e Jézus valaha ilyen nyilatkozatot, annak megállapítása ez alkalommal nem lényeges. Elég azt tudnunk, hogy Jézus halála után, mikor fökép Pál apostol tevékenysége nyomán a keresztény vallás a pogányok között is mind több és több hívet nyert, az egyházi Atyák szükségét kezdették érezni annak, hogy a keresztény vallás tételeit határozott formába öntsék. Erre a célra legtalálóbbnak kínálkozott Jézusnak ez az állítólagos utasítása. Úgy kezdték ezt aztán magyarázni, hogy a Szent Lélek, miként az Atya és Fiu, a szent háromságnak egy külön önálló tagja, egy különállá személyes Isten : Atya, Fiu, Szent Lélek egy örök Isten. Lényegében egy, de személyében három. Hogy a szent háromság tana mennyiben találhatja meg magyarázatát az egyes bibliai helyekben és általában ez a tanítás: Isten lényegében egy, de személyében három külön álló lény, - mennyiben egyeztethető össze Jézusnak egyszerü, könnyen érthető tanításával és a józan ésszel, arra feleljen kinek-kinek saját lelkiismerete.
Tény az, hogy Jézus, kinek tanítása egyedül fogadható el a keresztény vallás forrásaképpen, sohase nevezte sem magát, sem a Szent Lelket Istennek, sőt magát Istentől határozottan megkülönböztette. Mikor a gazdag ifjú őt jónak nevezte, azt válaszolta : "Senki sem jó, csak egy, az Isten." Máté 19-17. Jézus a szent lélek által a pusztába vezettetett. Továbbá a szent lélek szólott Fülöpnek, Péternek és másoknak is; jó tanácsot, nemes buzdításokat adott nekik, ép úgy, mint az Ószövetségben az Úr szólott a prófétákhoz. Az evangélisták itt minden egyes esetben arra a benső lelki sugallatra gondoltak, mely mint Isten szava a lelkiismeretben, az emberek lelkében megszólal: jó és nemes cselekedetekre ösztönöz. Azt a benső lelki sugallatot pedig, mely az igazság tisztább látására nyitja fel a tudós szemét, ihletet ad a költőnek és nagy cselekedetekre ösztönzi a hősöket, - a képletes beszéd kedvéért, - amint az abban az időben szokás volt, - az evangélisták megszemélyesítették. Később azonban sokan szószerinti értelemben kezdték magyarázni az evangélisták képletes írását s azt állították, hogy a szent lélek az istenségnek egy önálló külön személye, tagja. Ez az eljárás hasonlatos ahoz, mintha ma valaki a nap sugarait külön választaná azoknak forrásától, a naptól és azt állitaná, hogy a sugarak egy külön önálló égi testet képeznek a nagy mindenségben. A szent lélek,  amint azt az evangélisták értették, ihletés, sugallat, szent ösztön az emberi kebelben, melyet az Isten a mi mennyei Atyánk áldásképpen ad nekünk.
A későbbi írásmagyarázók közül ezzel szemben, amint látjuk, némelyek azt állítvtták,
hogy a szent lélek külön személyü önálló Isten.  A konstantinápolyi zsinat pedig 381-ben szavazat útján kimondotta, hogy a szent lélek a lényegében egy, de személyében három Istennek a harmadik tagja : Atya, Fiu, Szent Lélek :  egy örök Isten. A rákövetkező századokon át
nem sok szó esik a szent lélekről. Az egyházi tudósok vitája mind Jézus személye és természete körül forgott, anélkül, hogy a szent lélek kérdését érintették valna. Mikor pedig ismét vita tárgyává lett a szent lélek, az addig egységes keresztény egyház hiveit két részre osztotta:
görök keletiekre és római katholikusokra, kik közöt az előbbiek azt tanították, hogy a szent
lélek csak az Atya Istentől származik, mig a  római katholikusok azt állították, hogy a szent 
lélek az Atyától és a Fiutól ered egyaránt. Az orthodox és a római egyház hivei között ma is csak ez az egyetlen egy lényeges hittani különbség van. A többi alapjában véve mind nem fontos. Hogy a két fél közül kinek van igaza: annak vitatása nem lehet a mi feladatunk: Legyen ez is kinek-kinek hite szerint. Mi úgy gondoljuk, hogy Jézus egyszerû és hiteles tanításával és a jelen gondolkozással egyik sem  egyeztethető össze. Ha a szent lélek az istenségnek egy külön önálló tagja, amint azt a szent háromságtan mondja, hogyan származhatik az az istenségnek másik két vele egyenrangu tagjától, akár az Atyától egyedül, akár az Atyától és a Fiutól közösen ? Választ erre  különben nem várunk, mert nehéz idökben,  mikor a keresztény hivek egységéért kell
 imádkoznunk, nem akarunk felekezeti vitát szítani. 
Mi unitáriusok Pál apostollal azt valljuk : "Nekünk egy Istenünk van, az Atya, kitől van a mindenség mi is ő benne." (I. Kor. VII. 6.) Hitünk a szent lélekben természetes következménye annak a szent meggyőződésünknek, hogy Isten, mint teremtő és fentartó hatalom a nagy világban és mi bennünk emberekben is mintlenütt jelen van, - él és müködik. A szent lélek nem valami érthetetlen személy, a szentháromság tagja, önálló Isten, hanem Isten lelkének megnyilatkozása és áldott tevékenysége a teremtett világban, főkép az emberi   öntudatban.  Mint	természeti törvény és örök kormányzó	bölcseség, Isten megmutatja önmagát	 a nagy	mindenség életében és mint örök 	erkölcsi törvény pedig öntudatunkban, a lelkiismeretben mutatja	meg	és jelenti	ki magát. 	Örök szeretetében	bízni	tanít. szebb, tisztább 	erkölcsi életre buzdít az Úr minket a lelkiismeret szavában. Jézust éppen azért tartjuk a legtökéletesebb	embernek,  kit valaha	anya a 	világra	szült s azért lett számunkra	életeszmény, kit követni kell, mert Isten benne jelentette ki magát	legszebben és a legtökéletesebben, amint mondani szoktuk, Jézus teljes volt szent lélékket. 		
Ugyanaz a szellemi erő dobogtatja az én szivemet is, ki a teremtett világnak egyik szerves tagja vagyok,	mint	amely	megszabja	az 	égbolt csillagainak járását s ha jön a tavasz, színt	és	illatot	lehel a	mezők virágaiba,  t. i. 	Istennek teremtő, éltető szent lelke.	
A lélek, mely engem azzá tesz, ami vagyok e szikra 	az	Istenből,   az örök	Lélekből én bennem.	Az a szeretet, amely szívemet átmelegíti és arra képesit, hogy embertársaimat, mint testvér szeressem, Istentől van, ki mint édes Atya, szeret minket, mindnyájunkat.	
Tőle,	kinek lényege a szeretet.	Nagy	elhatározásainkban,	erőfeszítéseinkben,	mikor arra törekszünk, hogy szebb tisztultabb, tökéletesebb életet biztosítsunk a világ számára, tulajdonképpen Isten lelke, az ő szent szándéka érvényesül mi bennünk. Az igazság- és a kötelességérzet, mely megsúgja; hogy mi helyes és mi helytelen, amely a jónak és igaznak követésére ösztönöz, mindez az örök Léleknek, Istennek szava lelkiismeretünkben, ki velünk együtt szent ölében tartja ezt az egész teremtett világot és úgy igazitja az égi testek járását, hogy ott minden szépen és rendben történjék. Lelkünknek tiszta élettevékenységében tulajdonképpen Isten, az örök Lélek él és müködik. A szent lélek Istennek lelke az emberben. Ez a lélek ép oly tényleges erő, hatalom a szellemi világban, mint az a természeti erő, mely a föld forgását és a bolygók járását megszabta. a teremtett mindenség részeit összetartja. Isten közelebb van hozzánk, mint a lélekzetvétel, mert hiszen az Ő lelke:  élet mi bennünk. Isten az élet forrása, az örök Lélek. Mint a napból azok az életet adó, áldott sugarak, úgy árad szét az Ő lényegéből mindaz a lelkiség, mely világunkat élteti, mindaz a szellemi erő, amit vallásos nyelven szent léleknek nevezünk. S amiképen az áldott nap sugarait forrásuktól el nem szakíthatjuk s azokat külön önálló égi testnek nem tekinthetjük, úgy a szent lélekről sem mondhatjuk, hogy az forrásától független, önálló Isten.  

A szent lélek munkája.

Ha a szent lélek mindennapi tevékenységét vizsgáljuk lelki életünkben, rájövünk, hogy
az egyaránt hat az értelemre és az akaratra, hogy igazságok felismerésére képesít s aztán jó és nemes cselekedetekre indít.
Tudjuk, hogy az éjszaka sötétjében még  a legélesebb szem sem képes felfogni a tárgyak alakját addig, amig világosság nem gyúl s a szem idegeit nem érinti a kivülről jövő fénysugár. 
A legélesebb ész sem képes felfogni és megérteni még a legegyszerübb igazságokat sem,  ha tevékenységre nem indítja azt az a szellemi erő, amit szent léleknek nevezünk. Nem azt állitjuk ezzel, hogy az emberi lélek egy üres táblához hasonlatos, melyre minden tudást és ismeretet kivülről az érzéki tapasztalatok írnak rá. Nem! A gondolat és minden nagy igazság saját lelkünk, értelmünk terméke, de az értelem csak akkor tud gondolatokat és nagy igazságokat kitermelni, ha arra az ihletést, az indítást megkapta. Különösen áll ez a valláserkölcsi élet igazságaira. Tudjuk, hogy az Ó-kor minden bölcsesége mellett sem tudott meglátni  a lelki életben olyan igazságokat, amelyek ma még azok előtt is közismert dolgok, akik még csak irni és olvasni sem tudnak. 
Miért van ez?  
Azért, mert annak a kornak bölcseségét, bármilyen nagy is volt az, még nem érintette meg eléggé Istennek szent lelke. Vannak teljesen	iskolázatlan emberek, kik jobban ismerik a lelki 	élet mély titkait, mint sok tudós professzor, mert 	őket a szent lélek tanítgatja. S miként a fejünk fölött ragyogó nap nem vonja meg	áldott fényét	és melegét	senkitől, kík ezen a földön 	járunk, hanem égi sugaraival mindnyájunk arcára édes csókot lehel, akképpen a szent lélek 	sem tesz különbséget ember és ember között. 	Szent ihletése szól szegénynek, gazdagnak, tudósnak és tudatlannak egyaránt. A hatás csak attól függ, hogy kinek a lelke volt fogékonyabb a szent	sugallatra.	Hasonlatos a	szent lélek  szerepe a szellemi világban a nap szerepéhez a természet világában.	Hajnalt pirkaszt az ég 	peremén. A felkelő nap nem teremt új tárgyakat, új hegyeket, határokat, fákat, virágokat, hanem csak elüzi az éjszaka sötétjét és megmutatja a tájakat és tárgyakat, melyek az éjszaka sötétségében is megvoltak ugyan, de amig reggel	nem lőn, nem láthattuk azokat. A szent lélek sem	plántál új igazságokat lelkünkbe, hanem csak ráképesít  minket a már meglevő régi örök	igazságok keresésére és felfedezésére. Vegyük például a legnagyobb igazságot : Isten az emberek Atyja. Igaz volt	ez akkor is, amikor az  emberek közül még senki reá nem eszmélt. A szent lélek szerepe ma ép abban áll, hogy  ennek a nagy ígazságnak a meglátására minden, de minden embert, kik születtünk és élünk, reávezessen és igy boldogítson. Isten a szent lélek  hatásaiban ismerteti meg magát az emberekkel és igy adja tudtul, hogy Ő a mi jó Atyánk.
A szent lélek továbbá megmozgatja az akaratot, nagy elhatározásokat ébreszt, tüzet gyújt a szívben és ezáltal Jézus követésére, szép és jó cselekedetekre képesíti az embert. Teszi ezt sokszor közvetett, máskor meg közvetlen módon.
Igen gyakran más ihletett lelkü emberek jó példája és buzdítása utján ad nagy és nemes
indításokat. Ha egy jó könyv olvasása közben  érezzük, hogy lelkünk gazdagodik, ha egy szép
beszédre figyelve érezzük, hogy a szavak szivünkre hatnak s ott nemes elhatározásokat
ébresztenek, ilyenkor tulajdonképen a szent lélek  szól mihozzánk.  Az egyházak, az iskolák és
mindazok az intézmények, amelyek az emberiség vallás-erkölcsi nevelését tûzték ki céljukul,  mindaddig, amig hivatásuk magaslatán állanak a szent lélek eszközei, szervei. Isten lelke, a  szent lélek szól azok utján mi hozzánk, azzal a céllal, hogy társadalmunkat magasabb vallásos és erkölcsös szinvonalra emelje. Máskor meg közvetlen hatásával ébreszti föl a szent lélek lelkünk szunnyadó erőit, nemesebb ösztöneit. Az Isten szive szerint való élet drága lehetőségét, míndnyájan - már születésünkkel - magunkkal hoztuk ebbe a világba: Nos, a szent lélek ezeket a szunnyadó, drága lehetőségeket ébreszti fel a szivekben. Még a bünös ember lelkében is, mint szunnyadó parázs a hamu alatt, ott él a jónak egy halvány szikrája, mely csak a szent lélek lángra lobbantó lehelletét várja. Igaz, hogy vannak, akik elfásultsággal felelnek minden ihletésre: igy támadnak aztán a megrögzött bûnösök. A magunkba szállás csöndes óráiban azonban, mikor mind tisztább és határozottabb formában jelentkezik öntudatunk előtt az erkölcsi jó és igaz, mikor egyszerre mint valami csodálatos látomásban kezd kibontakozni előttünk életünk rendeltetése, Istennek velünk való célja, mikor szent vágyak és nagy elhatározások kelnek keblünkben a kötelesség teljesitésése, mikor szivünkben szent tûz gyúlad s lángol, lobog szép és nagy eszményekért: a szent lélek hatalma nyilatkozik meg keblünkben; az lobbantja lángra mibennünk az istenes élet szunnyadó szikráit. Ilyenkor bátran és boldogan adjuk oda, áldozzuk föl magunkat a nagy célért, mit jónak és igaznak tartunk. Ime, itt van minden martiromság titka !

A szent lélek munkájának eredménye az emberek lelkében. .	

A szentírás igen talátóan szélhez hasonlítja a szent lelket. A tavaszi szél, a termékenység	csiráit hullatja, hinti,	szórja	szerteszét erdők, mezők, rétek felett; sőt nem szükkeblüsködik még az utszélekkel, kősziklákkal, háztetőkkel sem. Ugy tesz a szent lélek is a lelkek világában. Ihletése nyomán új, szép, virágzó és termékeny élet fakad a lelkekben. Az emberek között nem tesz különbséget, nem személyválogató. Igaz, vannnk emberek, kiknél az útszélek terméketlenségével, a háztetők és a kősziklák rideg keménységével találkozik minden égi	ihletés.	Vannak emberek, akiken - úgy látszik - nem fog a jó szó, a nemes	példaadás. Vannak emberek, akiken - úgy látszik -  nem fog az Isten-áldás. 	A fogékonyság a szent lélek ihletésével szemben	jórészt előzetes lelki gyakorlat,  nevelés eredménye.	Kétségtelen,	hogy van különbség az emberek között; lelkük összetétele, alaptermészetük nem egyforma. Vannak emberek kik - úgy látszik - jónak születtek. Mintha szent örökségül hozták volna magukkal a jóra való készséget ! Ugy járnak közöttünk, mint a testet öltött jóság. Valami csodálatosan finom érzékük van a szent lélek ihletésével és mindazzal szemben, ami ebben a világban szép, jó és igaz. S míg más közönséges embereknél nagy erőfeszítésekbe és önmegtagadásba kerül, hogy az erkölcsi tökéletesedés útján egy-egy lépéssel valahogy előbbre jussanak, mert ezer akadály, érzéki ösztönök állják útjukat, addig ők valami megható és csodálatas könnyedséggel tesznek bizonyságot erkölcsi fensőbbségükről, egyszerü természetességgel mûvelnek nagy és szép cselekedeteket Isten dicsőségére és az emberiség javára. Mivel magyarázzuk ezt a különbséget a lelki fínomságban az emberek között ? Kétségtelen, hogy köze van hozzá az ember öröklött tulajdonságainak is, de mégis jórészt az erkölcsi önfegyelmezettségnek - a nevelésnek tulajdonítható az. A jó nevelés és a gyakorlat fontossága ebben fölbecsülhetetlen. Vannak emberek, akik már gyermekkorukban megszokják a jóra és szépre figyelni és annak engedelmeskedni. Az első nemes indítások, amelyeket jó szülőik tanácsában, vagy egy-egy jó könyv olvasása közben a szent lélektől  nyertek, nem találkoztak náluk ellenállásra, hanem szivükbe zárták azokat s úgy folytatták tovább is életüket, hogy a szellemi hatások iránt való érzékenység, minden jónak és szépnek szeretete, a nagy  eszmék iránt való lelkesedés lassankint alaptermészetükké vált. Minél jobban ki van fejlődve ez az érzék, ez a lelki fogékonyság valakiben, annál több áldást hoz annak a szent lélek áldott ihletére mindennap. "Akinek van, adatik", mondja a szentirás. Akiből azonban hiányzik a lelki finomság, kinek lelke érzéketlen, közömbös, vagy dúrva és a nemes hatásokra meg nem rezdül, az sehase fogja megtapasztalni azt a nagy áldást, mit Isten a szent lélek sugallataiban ád az embernek. Nem azt jelenti ez, hogy Isten tőlük áldást osztó szeretetét megvonta. Nem! Istent semmi sem tudja elridegíteni az emberek iránt való nagy szeretetében.
Ő még akkor is áld és szeret minket, ha mi  vele szemben hûtlenek vagyunk. Nem Ő tagadja
meg tőlünk az áldást, hanem mi rontjuk meg áldását önmagunkon úgy, hogy az nem fog mi rajtunk. Megrontjuk akkor, amikor közömbösséget és elfásultságot mutatunk az Ő lelkének áldást hozó ihletéseivel szemben. "Isten szent lelkét meg ne oltsátok." Ilyen esetben talál az Irás figyelmeztetése.
Imádságos vágyakozással kell lelkünket mindig készen tartanunk az áldás befogadására, mit Isten az Ő szent lelkének ihletéseiben küld. Imádkozzunk érette naponkint, hogy felfoghassuk és megértsük az Ő lelkének beszédét. Imádkozás alatt nem gépszerûen betanult szavak lélek nélküli, naponkintvaló ismételgetését értjük, hanem a lélek erős és buzgó vágyakozását, erős szomjuhozást a szent lélek ihletése és áldása után.

A szent lélek, - mint erkőlcsi parancsolat a lelkiismeretben.

Azt is mondhatjuk, hogy a szent lélek az a lelki tényező, az az isteni ösztön az emberben, mely mint parancsolat jelentkezik a lelkiismeretben: buzdítás a jóra és tilalom a rosszal szemben.
Az élet minket kisebb-nagyobb elhatározások elé állít, mikor választanunk kell, hogy mit tegyünk. Amint ilyenkor elmélyedve töprengünk azon, hogy mi a jcí és mi a sosz, mig ma
gunkba szállva a dolgokat mérlegeljük, egyszer csak megszólal egy titokzatos hang, mely mintha onnan felülről hozna jó tanácsot és szavára világosság támad a sötétben, tisztán áll előttünk a cél és a kötelesség. Isten szól ilyenkor hozzánk szent lelkének sugallatában. Emberek is jőnek olykor hozzánk tanáccsal és helyes, ha figyelembe vesszük amit mondanak, de csak akkor, ha az lelkiismeretünk szavával egyezik. "Isten lelkét meg ne oltsátok." A szentírásnak ez a tanácsa nemcsak tilalom, de egyszersmind parancsolat is. Éljünk azoknak a szent ösztönöknek a vezetése alatt, melyeket Isten oltott lelkünkbe. Még a leggonoszabb embernek is vannak percei, a magába szállás ideje, mikor egy-egy pillanatra felébred benne egy jobb érzés, mit egykor Isten oltott keblébe és az elhatározás új élet kezdésre. Van-e, aki őt ebben az elhatározásában ilyenkor megragadja és megerősítse? Ettől függ sorsa, jövendője. Vannak szent órák, mikor nagy tervek és elhatározások születnek keblünkben. Szivünk ilyenkor áttüzesedik, lángol, lobog,
szent heve nagy cselekedetekre feszíti izmunkat, akaratunkat. Fogadjuk hálával az ilyen szent ösztönzést és cselekedjünk gyorsan, mig ég a lelkesedés tüze, mert lehet, hogy holnap már kialszik és nehezebben gyúl lángra ismét. Amit ma megtehetsz, holnap már késő lesz. Ha közömbösséget, fásultságot mutatunk vele szemben, elhágy az ihlet, melyben Isten szól hozzánk. 

A szent lélek, - az élet ereje. 

Örömben és bánatban, szegénynek es gazdagnak egyaránt szüksége van arra az áldásra; mit a szent lélek hoz naponkint számunkra: Amig testben járunk és ennek a világnak vagyunk munkás tagjai, nála nélkül élni nem tudunk.
Egykor vagy máskor, mindnyájunkat kisért a gonosz, hogy bünbe csaljon, hálójába ejtsen. A nehéz órában semmi, de semmi meg nem menthet, csak egyedül a szent lélek, rnely ilyenkor a jó lelkiismeretben megszólal. Megszólal azért, hogy a végzetes lépéstől, mely kárhozatba vinne, visszatartson.
Csapás, csalódás, fájdalom senkit sem kimél. Előbb vagy utóbb mindnyájunkat koporsó mellé állít az élet, mely szívünk szerelmesét rabolja el. Mindnyájunknak vannak és lesznek csalódásaink, mikor összetört szívvel állunk legszebb reményeink omladékai fölött és kétségbeesve sóhajtunk bele a szívtelen világba. Vannak órák mikor semmi, de semmi földi hatalom meg nem vigasztalhat, meg nem gyögyíthat, csak egyedül az Isten az Ő szent lelkének erejével. Csak az Ő szent lelke gyújthat világosságot a sötétségben s hozhat vigasztalást a szomorú szívekbe.
Az a lélek közelebb van hozzánk, mint gondoljuk. Az a lélek a mi lelkünk lelke; az a lélek a mi jobb "én"-ünk. Az ihletett órában öntudatra gyúl, és mi úgy érezzük ilyenkor, hogy egészen újjá születtünk. Életünknek áldott  pillanataiban, mikor egy-egy kis ideig nem halljuk a világ őrlő, emésztő zaját, mikor szakadoznak a gondok felhői és Isten áldotk kék ege mosolyog le reánk s megértjük az ég  szavát, mely az élet boldog titkairól beszél:
ilyenkor a szent lélek mûködik a mi keblünkben. Mikor szívünkben nagy elhatározások kelnek, mikor fogadalmat teszünk istenes életre, mikor a költő lelkét megszállja az ihlet, mikor a festő előtt kibontakoznak az eszményi formák, mikor Beethoven lelkében megszületik a melódia, mikor a tudós fejében megvillan az igazság, mikor a mártir életét adja az eszméért áldozatúl: ilyenkor a szent lélek mûvel csodát. Ilyenkor mindnyájunknak eszményi jobb "én"-je nyilatkozik meg, mert hiszen a mûvész csak akkor mûvész, mikor szívét az alkotás vágya dobogtatja, a tudós csak akkor tudós, ha gondolatokat termel, és én csak akkor vagyok igazán "én", akinek Isten szánt, mikor életre hívott : ha az Ö szent akarata szerint élek.  A szent lélek ereje nélkül a világban nincs előhaladás, fejlődés és meghal a büszke civilizáció. Az a világ, melyből a lelkiség hiányzik, összeomlik, mint egy halott váz. Azok a törvények, amelyek az emberiség életét büntetés terhe mellett szabályozzák és a tudomány vívmányai, melyek naponkint számolnak be szédítő nagy sikerekről, bár a haladásnak mind lényeges tényezői, az emberi mûvelődést és  az emberiség boldogságát magukban nem biztosíthatják. Hiszen a tudomány vívmányaihoz és minden nagy és jó cse!ekedethez, mi a világot mûvészetben, tudományban és erkölcsiségben előbbre viszi, az a soha nem pihenő szellemi erő ad öntönzést, lendületet, mit vallásos nyelven szent léleknek nevezünk. A tudomány csodás városokat épített, meghódította már a vízet és a levegőt is, lefogta és szolgálatába rendelte a természet hatalmas erőit, világrészek beszélgetnek már egyik a másikkal, és mindez kétségtelenül szédületes haladás: de ezekhez a nagy alkotásokhoz is az emberiség az erőt és az ösztönzést Isten lelkének ihletéséből vette és veszi. Nélküle még csak két kődarabot sem tudott volna egymásra tenni.
Aztán az élet végén, mikor mi is a halál sötét kapujához érünk, hol megáll az ész s megtorpan a gondolat - ha addig sohase tettük is - imádkozni kezdünk a szent lélek áldott erejéért, mert ott már igazán csak a szent lélek tud segíteni, csak az gyújthatja fel szívünkben a vigasztalást, az örök élet hitét, áldott reménységét.
Mi unitáriusok hiszünk a szent lélekben !

Hiszek egy egyetemes keresztény anyaszentegyházat.

 "Ahol ketten, vagy hárman
összegyülnek az én nevemben,
 ott vagyok közöttük.
(Mt XVIII, 20.)
“Ti pedig a Krísztus teste
vagytok és tagjai rész szerint."
(l. Kor. XII,27.) 

Áll az Isten szentegyháza
Ősi hitben - boldogan; 
Rajt' az idők válfozása 
Nyomtatanul átsuhan.
Longfellow, (ford. Józan.)

Az egyetemes keresztény anyaszentegyház fogalma.

Az egyetemes egyház nem kisebb és nem nagyobb, mint azoknak az embereknek a társasága, kik Jézus példájára Isten szent szándéka szerint óhajtanak élni. A lelkek láthatatlan közössége az, kik életeszményükül Jézust választották s az ő evangéliumában lefektetett életelvet követik. Jézus eszményi vezetése alatt élő lelkek láthatatlan társadalma az, melynek tagjait a szellemi rokonság tartja szent egységben. A közös cél: Isten országa. Egy az ő vágyuk, imádságuk, legszentebb törekvésük : Isten országa, igazság, béke és szeretet a földön az emberek között. Ezt hirdette Jézus, ennek megvalósításán fáradozott, és ezért hozta áldozatul drága életét. Azóta is mindazoknak az embereknek a társaságát, kik magukat Jézus életcéljával azonosítják, kiknek szívét ugyanaz a hít, ugyanaz a szeretet és ugyanaz az eszme hevíti, mint Jézusét, bárhol legyenek is szétszórva ebben a széles világban, mindazoknak lelki közösségét láthatatlan, egyetemes keresztény egyháznak nevezzük. 
Az anyaszentegyház feje: Jézus. Ő volt az első ember, ki legtisztábban felismerte Istennek az emberekkel való célját. A cél egy eszményibb állapot. Mint idvezítő, boldogító terv ott született ez az eszme Isten szívében. Ezt az idvezítő életeszményt, mely Isten szívében született, Isten országának nevezte el Jézus. Ennek számára óhajtotta megnyerni embertársait is.  Ebbe a lelki országba való belépéshez pedig a polgárjogot minden ember saját szívében hordozza. Az egyetlen föltétel - életcélunknak Jézus életcéljával való azonositása, és az annak megfelelő vallásos és erkölcsös életmód. Egyetemes az anyaszentegyház, mert határai nincsenek lezárva. Kapuja nyitva áll minden őszínte lélek előtt. Területét felmérni nem lehet, kiterjed mindenüvé, ahol csak egy szív is, mint Jézus szíve, Isten országáért, igazságáért, szeretetért és békességért dobog.

 A különböző egyházak keletkezése.

Az  egyetemes egyház, a Jézust követő lelkeknek ez a láthatatlan társasága a történelem folyamán kialakult különböző egyházakban nyer kûlsőleg kifejezést: Az emberek, kik e földön Isten országát óhajtották elérni, céljuk eredményesebb szolgálata végett az idők folyamán különböző társadalmi szervezetekben : egyházakban csoportosultak.
Valamint az ibolya, a tulipán és a rózsa stb. együtt adják a virág fogalmát, ép úgy a történelem folyamán kialakult különböző egyházak együtt juttatják kifejezésre a láthatatlan, egyetemes keresztény egyház eszményi gondolatát. Nélkülük az csak eszmei ködkép, elvont fogalom maradt volna, mint ahogy a virág is csak egy fogalom mindaddig, amíg szemmel látható ibolyák, tulipánok és rózsák stb. kezdenek nyilni és illatozni kertekben és a mezőkön.
A századok folyamán kialakult egyházak két fő csoportba oszthatók: katholikus és protestáns egyházakra. Ez utóbbi szintén több különálló egyházat számlál. Közéjük tartozik az unitárius egyház is. Célja mindeniknek ugyanaz : Isten országának előkészítése a földön. Minden egyház egy-egy nevelő eszköz Isten kezében, hogy minket az Ő szent céljai szerint neveljen. Minden egyház végső célja odairányul, hogy híveit valláserkölcsileg kimûvelje, hítükben és jellemükben őket megerősítse és ezáltal Isten országának hiv polgáraivá avassa. A cél végső elemzésében közös, csupán csak a célhoz vezető utak megválasztásában különböznek az egyházak, aszerint, hogy híveik a maguk szempontjábcíl a nagy célt melyik úton vélik legbiztosabban megközelíthetőnek.
Hosszú századokon át a katholikus egyház volt az egyetlen szervezet, mely azokat az embereket, akik	Jézus	zászlójára	hûséget esküdtek, mind egyesítette és irányította. S annak a nagy kultúrális munkának az értéke, melyet a katholikus egyház az idők folyamán így az emberiség vallásos és erkölcsös életének kimûvelésében kifejtett; felmérhetetlen. Milliókat vitt közelebb a célhoz :	Isten	országához.	Mindig voltak azonban emberek,	kiket a keresztény vallás	örök igazságainak megismerése utáni szomjúságukban s a közös célhoz az Istenhez és az ő országához vezető út keresésében a katholikus egyház hittételei és szertartásai nem tudtak kielégíteni. Az egyház dogmáinál is fontosabbnak tartották a saját lelkiismeretük sugallatát melyben maga az Isten szólal meg, hogy az élet igazságát és a boldogulás lehetőségét velünk közölje. Az egyház papjai által megállapított és az üdvösség feltételeképpen  előirt dogmákkal szemben, melyek közül nem egy a józan ész tanításával ellenkezett, s csak a papok hatalmi érdekét szolgálta, fonfosabbnak tartották saját lelkiismeretük sugallatát, mert érezték, hogy minden embert csak a maga egyéni meggyőződése baldogít. A lelkiismereti szabadság hiveinek nevezzük ezeket a nagy férfiakat.
Céljuk oda irányult, hogy az egyházban a lelkiismereti szabadság jogát Isten igazságának és az üdvösség útjának keresésében biztosítsák. Ők készítették elő azt a nagy vallásos mozgalmat, mely a XVI. sz.-ban bekövetkezett, s melyet reformáció néven ismerünk. A vallás renaissancea volt ez a mozgalom. Luther, Zwingli, Calvin, Dávid Ferenc és a többiek mind a lelkiismereti szabadság szószólóiként léptek fel a történelem szinpadán. Egyik sem akart új egyházat. Mindenik csak a már meglevőt akarta újjá teremteni a kor követelményeinek és a lelkiismereti szabadság kivánalmainak megfelelő értelemben. Tervük nem sikerült. A katholikus egyház hajthatatlan maradt. Az újitókat kebeléből kizárta, átokkal sujtotta. Kénytelenek voltak tehát hiveikkel külön, új egyházba tömörûlni. Az új egyházban a hangsúly nem annyira az új hittételekre esett, hanem a szervezet elvi alapjára : a lelkiismeret szabadságára a vallás dolgában. Az a gondolat aztán, amely természetesnek tartotta azt, hogy az emberek saját lelkiismeretük sugallatát követve vallásos gondolkozásukban egymástól különböznek, a reformáció nyomán természetszerüen teremtett különböző, ugynevezett protestáns egyházakat, mindenik egyesítvén magában a hasonló gondolkozású híveket, szemben a régi katholikus egyházzal. Közös jellemző vonások a lelkiismereti szabadság jogához való törhetetlen ragaszkodás volt. Luther és Calvin egyháza egyértelmüen ragaszkodtak ahhoz. Mikor az egységes  és hatalmas katholikus egyházzal szemben való közös védekezés céljából a két egyház egyesülése annyira szükségesnek látszott, Luther bár jobban érezte annak szükségét, mint bárki  más, mégis lelkiismeretét Calvinnal szemben még a kivánt egység előnyéért sem engedte megkötni. "Más lélek lakik mi bennünk s így nem egyesülhetünk", mondotta Luther Calvin hiveinek. Mások tanításába nem szólt bele, de a maga lelkiismereti ügyeibe sem engedett beleszólást senkinek. Legkevésbé egyezett volna bele abba, hogy lelkiismerete bármely egyházpolitikai érdekből is kötve legyen.

 Valamennyi keresztény egyház célja közös : Isten országa.  

Sok vád szakadt már a protestánsokra olyan értelemben, hogy megbontották a keresztény egyház egységét és így meggyöngítették az Ő erejét a zsidókkal és más nem keresztényekkel szemben. Ebben lehet némi igazság; de csak abban az esetben, ha a különböző keresztény egyházak elfelejtkeznek arról, hogy céljuk tulajdonképen egy és ugyanaz : Isten országa. Az evangéliumi keresztény erkölcs diadala a közéletben. S így bár útjaik, eszközeik különböznek, közös nagy céljaikért közös és egyesitett erővel kell dolgozniok. A különböző egyházakat az idők folyamán mind gyakorlati szükség teremtette meg. Az emberek gondolkozásukban, érzületükben, egyéni meggyőződésükben különböznek egymástól ; természetes tehát, hogy különböznek az útak is, melyen a közös célt: Isten országát és abban lelkük üdvösségét keresik. S ki merné kétségbe vonni az embernek azt a természetes jogát, hogy célja elérésére ép azt az útat válassza, amelyet legcélravezetőbbnek fart és azokkal egyesüljön, akik vele egy úton óhajtanak haladni és dolgozni a szép, jó és igaz : Isten országa  eszméjének megvalósitásáért? Képzeljünk el egy égbenyuló magas kúp alakú hegyet, melynek csúcsán a boldogság arany vára áll: igazság, béke és szeretet laknak benne. Mi, emberek, megszámlálhatatlan millió emberek, itt állunk lent a hegy lábánál szomorú árnyékok alatt, de mindnyájan a tetőre nézünk, fölfelé sovárgunk, az arany várba vágyunk a közös célhoz, ahol van a szeretet, a béke, az igazság : Isten szent országát akarjuk. Ugy-e természetes, hogy a sok közül minden ember azt az útat választja az aranyvár felé, melyet a maga szempontjából épen a legbiztosabbnak gondol s csak természetes, hogy ahoz az egyházhoz tartozzék, melynek keretein belül legjobban megtalálhatja szive boldogságát és legtöbbet tehet az emberiség javáért. Nem ismerik az emberi természetet és az élet követelményeit azok, akik azon sopánkodnak, hogy a kereszténység az idők folyamán különböző egyházakra bomlott. Mindenik egyháznak külön sajátos feladata van a közös cél érdekében. Az természetesen sajnálatos dolog és nagy eltévelyedés, ha a különböző  egyházak ahelyett, hogy erőiket egyesitve a  szeretet szellemében a közös cél érdekében közösen dodgoznának - egymással szemben kezdenek féltékenykedni és civódni. Ez azonban. nem azt jelenti, hogy alapjában káros az egyházi tagozódás, hanem azt, hogy a közös célt feláldozták hiú és önző hatalmi érdekeiknek.
Minél több szerve van egy orgánizmusnak, anrnl tökéletesebb annak életmüködése. Emberi szervezetünk tökéletesebb testi ügyességeinek, sőt szellemi tevékenységeinknek is a titka abban rejlik, hogy vannak olyan szerveink, melyek más teremtményeknél hiányoznak. S a szervezetnek csak egy szerve is, ha megbetegszik, vagy ha elvész, azonnal meggyöngül annak életképessége és munkaereje. A közös keresztény eszme szolgálatában, az Isten országáért folytatott munkában a feladatok különböznek és a különböző feladatok számára az élet és a szükség századok folyamán különböző egyházakat termelt és fog termelni bizonyára ezután is, úgy amint azt a nagy közös cél érdeke kívánja. S minél több egyház támad, mely feladatát a közös keresztény eszme szolgálatában komolyan veszi, annál több lehet a reményünk afelől, hogy a célhoz közelebb jutunk, hogy egykor majd a menny a földre száll és lesz valóban béke és szeretet az emberek között. Ennek feltétele természetesen az, hogy az egyházak egymásban ne irigykedő és féltékeny ellenfeleket lássanak, hanem magukat a láthatatlan egyház látható szerveinek tekintve, a kölcsönös szeretet és tisztelet szellemétől áthatva, mint egy test tagjai áldozzanak a közös cél érdekében. Mindenik egyház, mely Istentől vett hivatását megértette és azt teljesíti, nevelő eszköz Isten kezében, melyre feltétlen szükség van. Az, hogy az idők folyamán különböző egyházak támadtak, - nem átok, - amint azt sokan mondják, hanem áldás. Az Isten iránt való kötelesség tudatára ébredést jelenti. Ha új egyház keletkezik és meggyökerezik, ez csak azt jelenti, hogy a  már meglévő egyházak az emberiség egy csoportjának lelki szükségét nem tudták kielégítení; és ez a lelki szükség teremtett egy új alakulatot. Az új alakulatban egy új munkásszerv támad, mely a közös cél érdekében ép azt a feladatot fogja betölteni, melyet a már meglevők a változott	viszonyok között	eléggé eredményesen szolgálni nem tudtak. A nagy, láthatatlan, egyetemes egyház keretén belül minden meglevő és történelmileg meggyökerezett egyháznak megvan a maga	létjogosultsága 	azon az	alapon, hogy a közös cél szolgálatában mindenik egy- egy sajátos, külön feladattal bizatott meg ; olyan  feladattal,	melyet a köz	szempontjából ép az illető	egyház	szolgálhat legeredményesebben. S minél többet tesz az egyház a maga sajátos feladatának teljesítéséért s minél többet tesz a maga körében a szeretet, igazság és béke érdekében Isten és a világ előtt egyaránt, annál jobban beigazolja,	hogy a világok rendjében reá is szükség van.	Ha pedig feladatáról megfeledkezve más egyházakkal szemben a türelmetlenség	szellemét hirdeti és ellenségeskedésben őröli fel erejét, lassankint elveszíti	az élethez való jogát.					.						A különböző egyházak, melyek valóban hivatásuk magaslatán állanak, ama láthatatlan egyetemes egyház látható szervei és a keresztény	vallás	nagy	igazságának	különböző jelentéseit	juttatják	kifejezésre.	Az egyik egyházban annak inkább érzelmi mélysége, a másikban értelmi tisztasága nyer kifejezést, a harmadik pedig a benne rejlő és nagy tettekre képesítő erőt domborítja ki jobban aszerint, hogy alapítói és hivei inkább a sziv, vagy az értelem, vagy talán a tett emberei voltak. Mindenikben van valami, talán több, talán kevesebb a közös nagy igazságból.
S valamint a szivárvány lila szine nem dicsekedhetik azzal, hogy csak ő képviseli a napsugár színgazdagságát, mert tudjuk, hogy azt a lila, piros, kék, sárga, zöld és a többi együttesen juttatják kifejezésre, ha a hulló esőcsöppeken törik meg a sugár: úgy egyik egyház sem mondhatja a másiknak, hogy én vagyok a keresztény igazság egyedüli letéteményese s rajtam kivül nincsen üdvösség.

Egyházunk iránt való hûségünk.

Azért valljuk magunkat az Unitárius Egyház hiveinek, mert a mi értelmünket és szívünket azok a hitigazságok hódították meg, melyeket ma az Unitárius Egyház hírdet. Továbbá meggyőződtünk arról is, hogy ez idő szerint az Uniártius Egyház keretein belül tehetünk legtöbbet és dolgozhatunk legeredményesebben az emberiség javáért, Isten országáért. Ha vannak és lesznek mások is, akik hasonló meggyőződésre jutnak: azokat is, mint munkatársakat szívesen köszöntjük egyházunk körében. Azoknak azonban akik a mienkhez hasonló meggyőződésre nem
 jutottak, azt tanácsoljuk, hogy ne lépjenek be egyházunk tagjai sorába ; maradjanak, vagy menjenek, és legyenek annak az egyháznak a tagjai, melynek tanítása meggyőződésükhöz közelebb áll és ahol úgy gondolják, hogy mindnyájunk közös céljáért, Isten országáért esetleg többet tehetnek. Az egyház iránti hûség egyetlen igazi alapja csak a belső lelki meggyőződés lehet. Más egyházhoz tartozó testvéreink vallásos meggyőzdését feltétlenül tiszteletben tartjuk, mert tudatában vagyunk annak, hogy mindenkit csak a maga meggyőződése boldogít. Tudatában vagyunk annak, hogy vallásos meggyőződésünkkel szemben, ami oly szent és oly drága nekünk, csak akkor várhatunk tiszteletet és megbecsülést, ha mi sem mulasztjuk el azt másoknak megadni. Az embereket nem egyházi hovatartozandóságuk alapján, hanem erkölcsi cselelsedetük szerint értékeljük. Hitvallásunk szerint, az egyház nem cél, hanem eszköz, fönséges nevelő eszköz, melylyel Isten minket tisztultabb eskölcsi életre akar  vezetni. A legszentebb kijelentés az, amit Isten az áhitat óráján, a lelkiismeret sugallatában  mond az	embernek	az élet céljáról, boldogulásunk titkáról,   iránta	való	kötelességeinkről. 	Isten	és az	ember között	közvetítőre	nincs 	szükség. Isten közvetlenül szól az Őt	megértő szívekhez. Tanácsunk ez :	Máshol kövesse mindenki szívének szent sugallatát még akkor is, ha arról van szó, hogy melyik egyházhoz 	tartozzék. 		
Többen mondották már, hogy az unitárius egyház a vallás dolgaiban igen nagy szabadságot enged az egyéni lelkiismeretnek. Túlbecsülí 	az emberi természetet.	 Csak erényeit	látja, gyöngéit nem	veszi	észre.	Veszedelem rejlik ebben	a túlbecsülésben - mondják - mert 	ez oda vezethet,  hogy egy szép	napon majd 	mindenki egy külön egyházat akar a maga számára. Mi, amikor ezt a megjegyzést tudomásul  vesszük,	ugyanakkor	leszögezzük	azt a tényt is, . hogy az emberben a társulás	iránti ösztön 	ép oly erős legalább	is,	mint a	lelkiismereti szabadság szeretete. Igy aztán bizonyos, hogy azok, akiknek egyéni vallásos meggyőződésük találkozik,	a	közös	cél	kölcsönös	szolgálata 	érdekében	mindig egy-egy történelmi	egyház keretén belül tömörülnek. "Ahol ketten,   avagy 	hárman  összegyülnek az	én	nevemben, ott 	vagyok közöttük, (Mt. XVIII. 20.)  - mondotta Jézus. 	
Akik ketten-hárman,	százan,	százezren Jézus szellemi vezetése alatt Isten országának szolgálatára egyesülnek, azok már egyházat alkotnak. Összetartó erejük a közös céltudat s a lelki rokonság. Az így alakult egyház hitvallása mindig a hivek lelkiismeretéből fakad és az nem reájuk diktált dogma. Szertartásaik közös megállapodás eredménye, úgy amint azt saját szempontjukból a hivek és előljáróik egyetemes gyülésükön jónak látják meghatározni.
Újításoktól nem zárkózunk el, mert tudjuk, hogy az ég alatt minden a fejlődés jegyében él.  
A múltat megbecsüljük és annak értékeit  szivünkbe zárva őrizzük, de nem zárkózunk el
 az elől sem, hogy a régi alapon, ha a fejlődő élet úgy kivánja, újat építsünk. Az csak természetes, hogy az emberek ma máskép gondolkoznak, mint háromszáz évvel ezelőtt. A változott viszonyok az egyházakban is újításokat követelnek. Az újítás alulról jön, a hivek lelki szükségérzetéből támad. Míg hitvallásunkat drága kincs gyanánt őrizzük és egyházunk iránti hûségünkben rendületlenek maradunk, örömmel nyujtunk testvéri jobbot más egyházak fiainak és leányainak is, mert velük egyetértve óhajtjuk szolgálni a nagy, közös keresztény igazságokat.
Meggyőződésünket summázva hisszük, hogy mindenik keresztény egyház, mely a történelem folyamán kialakult és az emberiség egy csoportjának szivében gyökeret vert, egy-egy  fönséges nevelő eszköz Isten kezében és ama láthatatlan, nagy, közönséges, vagyis egyetemes anyaszentegyház látható megnyilatkozása. Célja mindeniknek ugyanaz : Isten országa e földön.
A közös cél tudata, bár hitvallásaik és templomi szertartásaik különböznek, a különböző keresztény egyházakat egy szent egységbe vonja. Az igazi egység alapja nem a külső egyformaság, hanem a közös benső lelki törekvés. Minden egyház értéke attól függ, hogy mennyiben
teszi szebbé, jobbá és tökéletesebbé a gyakorlati életet. Az egyházak mellett mindig a hívek élete tesz tanubizonyságot. Isten előtt az lesz a legigazabb egyház, melynek hívei szivében legmélyebb a hit, legnagyobb a szeretet, melynek tagjai a legerkölcsösebb életet élik. A különböző egyházak között csak egy versenyről lehet szó : melyik tud többet tenni az emberiség javáért, ama láthatatlan, egyetemes keresztény anyaszentegyház megvalósulásáért, Isten országának eljöveteléért.
Mi unitáriusok, hiszünk egy egyetemes keresztény anyaszentegyházat.
Egyetemes = ez a katólikus szó igazi értelme és jelentősége. Az sohasem kizáró, hanem mindig egybefoglaló.

Hiszek az üdvösségben, melyet Isten a nemes lelkeknek ád.

"Nem küfdötte Isten az Ö fiát
 a világra, hogy kárhoztassa   
a  világot, hanem   hogy 
megtartassék a világ általa."
(Ján. III. 17.)
“Nem mindenki aki azt mondja
 Uram!  Uram ! megyen be a
 mennyek országába, hanem
 aki, cselekszi az én mennyei 
Atyám akaratát." (Mt. VIII, 21)

Az üdvösség vágya.

Az üdvösség után való vágyakozás közös emberi vonás. Csak az üdvösség állapotának elképzelésében és az üdvösség megszerzésének módjára nézve különböznek az emberek. Azok az emberek, akik ezt a világot alapjában javíthatatlanul rossznak és benne az életet átoknak tartják, azok az üdvösséget csak abban a titokzatos másvilágban remélik, mely a hálál után következik. Legjobb tehát - mondják - ha minél hamarabb megszabadúlhatunk ennek a keserves, átkozott világnak minden nyûgétöl, hogy így minél előbb a mennyei paradicsom örömeinek lehessünk részesei.
Az emberiségnek egy tekintélyes része azonban és pedig a müveltebb emberek, bár elismerik, mert naponkint tapasztalják, hogy ez a világ tele van bajjal, nyomorúsággal, mégis ezt a világot alapjában nem tartják rossznak. Ez a világ - mondják - úgy, amint azt az Isten teremtette, szép és jó. Isten az embereknek benne örömteljes, boldog életet szánt. A bajt és nyomoruságot nem Isten küldte, hanem az emberek bûne, a gyülölet és rosszakarat hozta a világba. Hol az Isten mennyországot tervezett, ott az ember poklot csinált.
Ezek az emberek nem szabadulni akarnak ebből a világból, hanem itt maradni mindaddig,
amig Isten jónak látja őket itt hagyni. Itt maradni, imádkozni és dolgozni szebb, jobb és  tőkéletesebb állapotokért. Ez az ő elvük. Életeszményük : az erkölcsi kiválóság! Ezt a világot olyannak akarják látni, mint amilyennek Isten szánta akkor, mikor teremtette; mikor  még az embetek gonoszsága meg nem rontotta. Isten országát, a mennyországot akarják nem
csak a halálon túl, hanem már itt ezen a földön is megalapozni. Nemcsak a síron túl, de
már a földi életben is biztosítani óhajtják az emberiség üdvét és boldogságát. Ezek közé e az emberek közé tartoznak az unitáriusok is.

Bûn és ûdvösség.

Ez a két fogalom : bûn és üdvösség, egymástól elválaszthatatlan; mert az üdvösség a
bûntől és annak következményeitől való szabadulást jelent. Az emberek hite az üdvösségről mindig aképpen alakul ki, hogy mikép gondolkoznak a bûnről és annak következményeiről. A keresztény egyházaknak igen tekintélyes része a múlt hagyományai alapján azt tanítja, hogy a bûn egyetemes emberi örökség, mely az első emberről szállt reánk, ki áthágta Isten parancsát, mert a paradicsomban evett a tiltott fa gyümölcséből. Minden ember tehát születésével örökségképpen hozza magával a világra bûnös állapotát. 
Mi azonban azt hiszszük és azt tanítjuk, hogy a bûnös állapot minden embernél saját rossz cselekedetének eredménye. Az embert nem a más vétke, hanem a saját rossz cselekedete teszi bûnössé! Az eredendő bûn tanából az is következnék, hogy senkit sem lehet bûnéért felelősségre vonni, mert hiszen ő nem tehet arról, ha bûnben fogamzott és így csak rosszat cselekszik. Mi azonban azt hisszük és hirdetjük, hogy cselekedeteiért, akár jó, akár rossz legyen az, Isten és emberek előtt egyaránt mindenki felelős. A régi hit ma is azt tanítja, hogy minden ember már születésénél fogva olyan bûnös és romlott, hogy megjavulása érdekében az ember, még ha akarna sem tudna semmit tenni, mert a jóra képtelen. Igy tehát csak valami más, csak valami ember fölötti hatalom tudja az embert bûnétől megváltani és üdvözíteni. Mi pedig azt hisszük és hirdetjük, hogy amikép az embert csak a maga öntudatos rossz cselekedete teszi bûnössé, úgyannak	a	bûnnek következményeitől is csak saját maga válthatja meg	 magát	az által, ha  bûnét töredelmesen megbánja, vele felhagy, és	erkölcsileg megjavul. A régi hit azt tanítja, hogy a	bûn	következménye, ha csak szabadításunkra    nem	jő   Jézus,	hogy Isten haragját kiengesztelje, végnélküli   kin és  szenvedés	a borzalmas pokol fenekén, hová halálunk után jutunk. Hogy a halál után mi jön, az most,	szerintünk,	még csak a sejtelem dolga, de azt biztosan tudjuk; hogy az, ki bûnt cselekedett, már itt e földön	 bûnhödik érette a lelkiismeret furdaló kinjában,  melynél rettentőbb poklot elképzelni nehéz. De hála Istennek van tőle szabadulás : a	bûnbánatban s az erkölcsi megjavulásban, a legjobb ember : Jézus példájának követésében. 	
Az a hit, hogy az ember annyira romlott, hogy a maga üdvössége érdekében semmit sem
tehet, hanem azt mástól kell várnia, a fejlődés mozgató erőitől fosztaná meg a társadalmat,
az erkölcsi törekvést és a tökéletesedés vágyát fojtaná meg az emberben. Ebben az esetben az ember talán joggal panaszolkodhatna teremtő Istenére, ki őt más ember bûne miatt küldi bûnhödésre, kárhozatra; úgy, hogy még attól a lehetőségtől is megfosztja, hogy jót cselekedve, Istent magával szemben kiengesztelje.   
Ha ez valóban így volna, megrendülne hitünk Isten jóságában és igazságosságában. Tény az, hogy az embei gyarló, kisebb-nagyobb hibát, bûnt olykor-olykor elkövet. De minden bûnt szükségszerüen, - mint testünket az árnyék, - követi a bünhödés. Igy lesz ez mindaddig, amig meg nem találjuk és rá nem lépünk az Isten szive szerint való helyet élet útjára. Azt a lelki állapotot pedig, mikor Jézus példája szerint úgy élünk, amint azt tőlünk Isten, a mi Atyánk, várja, mikor nem zaklat a lelkiismeret, nyugodt lélekkel és tíszta szívvel állunk Isten és az emberek előtt, mert mindenben becsületes szándék vezetett és csak jót cselekedtünk: ezt a boldog lelki állapotot vallásos nyelven üdvösségnek nevezzük. Áldása síron inneri, síron túl kibeszélhetetlen. Az "üdv" szónak a latinban "salus" felel meg, mely egészséget jelent. Az üdvösség valóban a lélek egészséges állapotát jelzi. Az olyan lelkü embereket, kiket gondolkozásukban és cselekedetükben egyaránt az Isten és az emberek iránk való hûség és őszinte szeretet vezet, a biblia "igaz" embereknek nevezi. Mi pedig társadalmunk nyelvén jellemes embereknek hívjuk őket. S amint számuk szaporodik a közélet terén, olyan mértékben jön közelebb a földre Istennek országa, az egész emberiség üdvössége: az igazság, szeretet és béke. Ez az, ami után a szívek minden időben sovárogva vágynak. Ez a szent cél, mit Isten világunk elé állított és hisszük, ha ezt egyszer nekünk célúl tüzte ki, a szent cél megvalósitásának munkájában az erőt és a segedelmet sem fogja tőlünk megtagadni.

Az Idvezítő

A világ idvezítője : Jézus. Ebben a hitben a különböző keresztény felekezetek kivétel nélkül mind megegyeznek. Arra nézve azonban, hogy Jezus mikeppen idveziti az emberiséget, már lényeges különbség van a különböző keresztény felekezetek hitvallásában.
Vannak keresztény felekezetek, melyek a régmult hagyományai alapján a paradicsomi Ádám és Éva legendás történetével kötik össze Jézus idvezítő szerepét. Az első pár ember mondják - ártatlan volt. Ártatlanságuk jutalmáúl Isten a Paradicsom kellős közepébe helyezte el őket, hol csupán csak gyönyör és gondtalan édes boldogság volt osztályrészük. Isten úgy akarta, hogy az örök boldogság kertjében éljék le egész életüket, vidám örömök között. Jött azonban egy sötét, végzetes nap, az átok napja: ettek a tiltott fa gyümölcséből és Isten büntetésképpen kiûzte őket a paradicsomkertből. De nemcsak Ádám és  Éva estek ki ezen szomorú emlékû napon Isten kegyelméből, hanem magukkal ragadták elkövetkezendő utódaikat is, megszámlálhatatlan ezer esztendők ivadékait, az egész emberiséget. Bûnben fogamzott minden ember, úgy, hogy a jóra teljesen képtelen. Nincs tehát senki, ki elháríthatná a harag átkát, mit Isten ama végzetes napon szórt az egész emberiség fejére. Ide egy ártatlannak a vére kell, hogy kiengesztelje Isten haragját, az emberek bûnét és helyreállítsa Isten és az emberek között azt a viszonyt, mit Ádám esete könnyelmüen megrontott.
Az áldozat gondolata Isten haragjának kiengesztelése és kegyelmének elnyerése céljából a Jézus előtti népek vallásából jött át a keresztény vallásba. A nomád népeknél a legszebb állatnak, a földmives népeknél a termés első zsengéjének feláldozása Isten  haragjának elfordítása és jóindulatának kieszközlése céljából általános szokás volt mindenfelé. Mindig a legdrágább, a legkedvesebb  kincset kellett feláldozni Istennek. Még az is gyakori eset volt, hogy a családfő gyermekét égette meg Istennek szánt áldozatképpen. Minden áldozásnál a helyettes elégtétel gondolata érvényesüll. A bûnös bünét valakinek másnak, az ártatlannak kellett Istennel szemben jóvátennie. Izrael főpapja minden esztendőben egy-egy kecskebakot áldozott a nép bûnének kiengesztelésére. A bûnbakkeresés lassanként egészen szokássá vált némely embereknél, úgy, hogy azokat, akik félnek tetteikért a felelősséget vállalni, akik ki akarnak bújni bûnös cselekedeteik következményei alól,  ma is bûnbak-keresőknek nevezzük.  
A megváltás mûvét - tanítja a régi hit - az egész emberiség számára az ártatlan Jézus hajtotta végre, ki nem bûnben fogamzott ember volt, mint Ádám és Éva ivadékai, hanem maga is Isten, a Szentháromság egyik tagja. Az ő vére volt az az áldozat, mely a világnak a kiengesztelődést és az üdvösséget meghozta. Isten azt, ki neki legkedvesebb volt, egyszülött Fiát, ki vele lényegileg egy, áldozta fel a maga haragjának kiengesztelésére a bûnben fogamzott ememberiségért.
A Jézus előtti népek áldozatai és a keresztény tan között azonban van bizonyos különbség. Az ős-népeknél az áldozatot mindig a  nép képviselője : a király vagy a főpap mutatta be Istennek. A régi keresztény hit szerint azonban ember Istennek engesztelő áldozatot nem ajánlhat fel, mert minden ember egyaránt bûnös és ilyen nagy cselekedetre képtelen még akkor is, ha főpap vagy király az illető. Az áldozatot   tehát nem ember, hanem Isten Báránya hozta meg a kereszten azért, hogy kiengesztelje az Atya Isten haragját, kivel ő különben lényegileg egy.
Hosszú századokon át az emberiséget csak az a kérdés foglalkoztatta : "mit tegyek, hogy bûneimtől megszabaduljak és üdvösséget nyerjek ?" A középkori egyház erre a kérdésre ezt a tanácsot adta : "légy az egyház engedetmes gyermeke, fogadd el föntartás nélkül, amit az egyház tanít, gyakorold hiven a szertartásokat, miket előir és idvezülsz." Az áldozat, mit Krisztus hozott a kereszten, csak azokkal az emberekkel szemben engeszteli ki az Ur Isten méltó haragját, Krisztus vére csak azoknak bûnét törli el az Isten előtt, kik az egyházzal szemben örök hûséget és engedelmességet fogadnak. Az egyházon kívül nincs üdvösség. Akik annak keretein kivül maradnak, azokra, bármit tegyenek is, csak az örök kárhozat vár. Igy alakult ki az egyedül üdvőzítő egyház fogalma. Az egyház az a bizonyos szoros kapu és az a keskeny ösvény, mely egyedül viheti üdvösségre a bûnös lelkeket. Az egyház az a mentőcsónak, mely a megváltásért és üdvösségért oly kétségbeesetten kiáltozó emberek tömegét a kárhozatból a mennyország örömébe átszállitja.
A Reformáció tiltakozott a gondolat ellen, hogy csak a római katholikus egyház tudja a  lelkek üdvét biztosítani. Az üdvösséget  Isten nem aszerint osztogatja, hogy tagja-e valaki a római egyháznak, vagy sem. Üdvösséget nyerhet kivétel nélkül mindenki, - tanította Luther, aki hisz Krisztus vérének bûntörlő erejében.  Kálvin János pedig azt állította, hogy üdvösségre mennek azok az emberek, kiket Isten erre még a világ fundamentumának fölvettetése  előtt az ő jó tetszése szerint kiszemelt, a többiek sorsa pedig a kárhozat. A kiválasztásnál , semmi egyéb, csak az Ő titkos végzése érvényesül az egyformán bûnös emberekkel szemben. Érdemről előtte a választásnál szó sem lehet. Kiket üdvösségre szánt, azok bûnéért elfogadja Krisztus engesztelő áldozatát, mit Ő a kereszten hozott s velük szemben igy kegyelmét, másokkal szemben pedig, kiket kárhozatra küld  igazságszolgáltatásának hatalmát mutatja meg Isten.
Az, hogy ki miként óhajtja lelkének üdvösségét biztositani, mindenkinek legszentebb egyéni ügye, mely az ellenkező hiten lévő emberek részéről is föltétlen tiszteletet parancsol. Amit kivánsz, hogy mások veled szemben tegyenek, azt cselekedd te is másokkal. Igy szól a krisztusi jó tanács. Ha azt óhajtod, hogy mások a te meggyőződésedet tiszteletben tartsák, te is légy tisztelettel azokkal szemben; akik más hiten vannak. Föltétlen tisztelettel emlékeztünk meg egy pár mondatban arról, hogy más keresztény testvéreink mikép gondolkoznak az üdvösségről. 

A tisztelet viszonzását remélve, óhajtunk vallomást tenni arról, hogy mi unitáriusok mikép keressük lelkünk üdvösségét. 

Mi úgy hisszük, hogy Isten nem boszúálló Isten, ki az ártatlannak vérét követeli áldozatúl az emberek bûnéért, hanem irgalmas Atya, ki kivétel nélkül megbocsátja minden ember vétkét, ha azt az illető ember megbánja és erkölcsileg megjavul.
Nem kicsinyeljük le azt az óriási erkölcsi értéket, mit a mártirok hősi önfeláldozása jelent az emberiség javára. Tudatában vagyunk annak is, hogy a bûnt Istennel szemben jóvá kell tenni. 
S épen itt, a jóvátétel módjának megválasztásában különbözünk más keresztény testvéreinktől. Valamint az ember csak akkor nevezhető bûnösnek, ha maga cselekedett öntudatosan rosszat, mert Ádám vétkéért ma senkit felelősségre vonni nem lehet, aképpen bûrtétől is csak úgy szabadulhat meg az ember, ha ő maga igyekszik azt jóvátenni bûnbánattal és új életkezdéssel: Cselekedeteiért mindenki maga felelős ; felelős olyan értelemben, hogy a bünt, mit elkövetett, maga kell, hogy jóvá tegye. Az üdvösség kapuja csak azok számára áll nyitva, de azok számára aztán	kivétel	nélkül nyitva  áll, kik erkölcsileg megjavultak s az Isten szíve  szerint való élet útjára léptek ;	kik úgy élnek, mint azt az Isten tőlünk, mint gyermekeitől, elvárja. Erre a szép és szent életmódra a jó példát Jézus adta meg, ki a legszebb és legnemesebb	életet élte, mit	ember élhet ezen a földön. Igy lett ő a mi életeszményünk. Boldogan valljuk, hogy Jézus a mi Idvezítőnk. Idvezítő munkáját eszményi	példaadással hajtotta	 végre. Ha őt követjük, ha úgy	szeretjük az	 Istent és	embertársainkat,	mint ő szerette, akkor bizonyára mi is idvességet nyerünk. Jézus idvezítő	ereje nem kereszt-halálából,	hanem az ő jellemnevelő példás	életéből fakad. Kinek szíve egyszer példájának követésére dobbant, az az	ember már az idvesség felé tart. Azzal, hogy életét	az igazságért örömmel áldozta fel, példát ad nekünk is, hogy életünknél is mindig drágább legyen az igazság ügye,	melynek szolgálatára Isten elhívott. Jézusban - amint már említettük - az Isten szíve szerint való ember képe áll előttünk. Minél inkább hozzá hasonúl a lelkem a maga érzéseivel, gondolataival, vágyaival és törekvéseivel ehhez az eszményi képhez, annál több és nagyobb az én reménységem az idvesség felől,  mit az irgalmas Isten ád az ő hû gyermekeinek. Jól esik nekünk a tudat, hogy ember volt ő is. Igy aztán számunkra is megvan a lehetőség, hogy példáját követve idvezüljünk. Boldogan fogadjuk tanításait, mert példájával tett tanubizonyságot arról, hogy amire az evangéliumokban int és büzdít, emberileg mind megvalósítható.
Tény az, hogy a mi akaratunk, a mi személyes megtérésünk nélkül sem Jézus, sem más, bûneinket Istennel szemben jóvá nem teheti, számunkra az üdvösséget meg nem szerezheti. Az üdvösség föltételét minden ember önmagában, lelke erkölcsi tulajdonságában hordozza. Mikor Jézust két tanítványa arra kérte, hogy a mennyországban két meghatározott helyet számukra biztosítson, figyelmeztette őket, hogy kérésükét teljesiteni nincs hatalmában, mert Isten azt a két helyet azoknak tartja fenn, kik magukat arra érdemesekké teszik. Ebből a tanítványok is mind megértették, hogy csak úgy lehetnek Jézus követői és lelküknek is üdvösséget csak úgy szerezhetnek; ha jót cselekesznek, ha szeretik Istent és embertársaikat, egy szóval: tiszta és erkölcsös életet élnek.
Az üdvösség legnagyobb akadálya az önzés, mely tulajdonképpen minden bûnnek ős forrása. Ha üdvösséget akarunk lelkünknek és az emberi társadalomnak, mely ma az átok járma alatt nyög, az önzés szellemét kell kioltani a lelkekből. Whittier mondja valahol, hogy : "a bûn gyógyítására még csak halvány reményünk sem lehet addig, míg az emberekből az önzés ki nem hal". 
A bennünk levő  önzés legyőzésére a példát Jézus adta meg.
Mindnyájan ismerjük figyelmeztetését : "Aki meg akarja tartani az ő életét, elveszíti azt ; aki pedig elveszíti életét én érettem, megtalálja azt" 
Igazán emberekké, olyanokká, amilyeneknek Isten szánt minket akkor, amikor teremtett, csak úgy leszünk, ha elöbb megtagadtuk önmagunkat ; önmagunkban az önzést, a bûnös hajlamokat. Előbb meg kell, hogy haljon mi bennünk az önzés embere, hogy nyomán feltámadhasson az új ember, kinek az Isten üdvösséget szánt. Erre pedig. a jó példát nekünk Jézus élete adja meg.  Jézust azzal a szent feladattal küldte Isten a világba, hogy ő, mint követendő életeszmény  álljon az emberek előtt és példájával útat mutasson az idvesség felé.    Jézus a mi Idvezítőnk

A jellem az idvesség kulcsa

Az idvesség kezdete a bûnbánat; az erkölcsi megjavulás, egyszóval a jellembeli újjászületés. Üdv és jellem: a kettő lényégében egyet jelent. Jellemnek nevezzük az emberi léleknek azt az üdvözült állapotát, mikor az minden bûnös csábítással szemben biztosítva van, mert az Isten szent akarata szerint való élet, mire Jézus adott példát, - már alaptermészetévé vált, úgy, hogy öntudatosan bûnt elkövetni képtelen és így kárhozatra már nem juthat:
A jellem mindig a lélek alaptermészetét jelzi. Nem szabad azt összetéveszteni a jó nevûséggel, a hírnévvel, vagyis azzal; amit mások gondolnak felőlünk. Olyan a jónevûség, a hírnév, mint a papirpénz. Önmagában nincs értéke. De értéket kap és arany helyett vesszük, ha tudjuk, hogy van mögötte aranyfedezet az állam kincstárában. A jó hirnév is jó és becses dolog, de csak akkor bízunk benne, ha már meggyőződtünk, hogy valóban nemes szív és tiszta jellem áll mögötte. Nem a hirnév, hanem a jellem ád értéket s biztosít üdvöt az embernek.
Nem szabad a jellemet összetévesztenünk a tehetséggel sem. Tehetség és jellem két különböző dolog. Ismerünk nagy tehetségû, de gonosz embereket. Sőt az észbeli tehetség egyenesen káros lehet, ha hiányzik mellőle az erkölcsi jóérzés, mert akkor az ember tehetségét esetleg rosszra használja fel. A nagy gonoszságok kitervezéséhez és végrehajtásához  is ész és ügyesség kell. Az éleseszüség soha sem pótolhatja a szív jóságot. Sőt amint a szentírás mcndja : egy véka erkölcs többet ér egy köböl tudománynál. Lexikon lehet valakinek a feje s ugyanakkor fogyatékos a jelleme. Az üdvösséghez nem tudomány, hanem tiszta erkölcs kell.
Nem azonosítható a jellem a jócselekedetek gyakorlásával sem. Önzésből és érdekből  is szoktak az emberek - legalább látszólag  jót tenni. Igaz, a nemes jellem tetteiből ismerhető fel, de vannak látszólagos jócselekedetek is, melyeknek forrása sem eléggé tiszta. Vannak emberek, kik sok jót cselekesznek, áldozatokat hoznak embertársaikért, de sokan teszik , ezt csak azért, hogy nagy lelkûeknek láttassanak, anélkül, hogy szívükben valóban ott égne az önzetlen emberszeretet tüze. Tehát egymagában még a jócselekedet sem üdvözit, hanem csak a jellem, a szív, melyből a jótett fakad.
A jellem a lélek alaptermészetét jelzi. A vörös szín a rubinton nem külső festék, hanem a drágakő lényege, alaptulajdonsága. A jóság és igazságosság a jellemes embernél nem külső máz, mellyel csak a világot ámítja, hanem az ő alaptermészete. A szőlőtőke nem teremhet bojtorjánt, mert az lényegével ellenkezik. A nemes jellemü ember nem tud gonosz dolgokat cselekedni, mert a bûnözésnek alaptermészete mond ellent. A hermelint úgy is vadászszák, hogy tartózkodási helyét vizes, sáros árkokkal veszik körül, mert ismerik természetét, hogy inkább a vadász fegyverébe rohan, mintsem hófehér szőrét besározva meneküljön el. A jellemes ember inkább meghal, de lelkét be nem szennyezi. És amint a fügefa mindig csak fügét terem és sohse galagonyát, úgy a jellemes ember is csak jót cselekedhetik és sohase rosszat, mert ő is csak azt adhatja, ami neki lényege. A rubint éppen azért rubint és drága, mert tüze soha ki nem alszik; de mindig vörösen ég éjféli sötétben s déli napsugárban egyaránt. A jellemes ember azért jellemes ember, mert ahhoz, amit egyszer jónak és igaznak ismert, mindig hû marad, akár ünneplik, akár keresztre feszítik hûségéért. Az erkölcsi törvény, mit Isten adott és Jézus kijelentett, szíve hústáblájára van bevésve s a betük szent vonalai szívének már oly jellegzetes vonásává váltak, mint a márványnak az erezet. A jellemes ember mindig az marad, aki volt. Az még akkor is, ha a világ arcul köpködi; mint Jézust és a biróság, mint gonosztevőt halálra itéli:
Jellemének üdvözítő tisztasága életre-halálra  egyaránt elég boldogság neki.
 Különben az élet, etőbb-utóbb mindnyájunk jellemét fölfedi: az őszinteséget és a képmutatást egyaránt. Két tökéletesen egyforma levelet kapok. Mindakettő ugyanazzal a pecséttel, ugyanarra a fehér papirra írva - de mindkettő egyformán titkos irással. Mi van bennük,  nem tudom. Melyik hozott örömhírt, és melyik gyászos üzenetet, azt csak akkor tudom meg, ha mindkettőn elvégzem a vegyi elemzést, mellyel a titkos irásokat megfejteni szokták. Többek között van két barátom, mindkettőt egyaránt derék becsületes embernek tartom és  annák tartják más emberek is. De eljön aztán az idő, mikor a barátság őszinteségéről tettekben kell bizonyságot tenni, jőnek nehéz napok, mikor áldozatokkal kelt bebizonyítani, hogy szeretjük hazánkat és az eszmét, melyre hüséget esküdtük; s ím az egyik közülök áruló lesz. Kiderül, hogy csak én tartottam őt becsületesnek, mert értett a képmutatás mûvészetéhez, különben jellemtelen ember. Azt,  a mi  lelkünkben van, jellemünket örökre elleplezni nem lehet: Sokszor mi áruljuk el önmagunkat.
Ágnes asszony, kíről talán senki sem tételezte volna fel, hogy ölt, épp azáltal árulta el bûnét; hogy minden gondolata csak	a körül forgott, miképen leplezze azt a világ előtt. 		
Az egyetlen üdvözítő erő,	melynek tudatában nyugudtan állhatunk meg Isten és az emberek előtt, s bátran nézhetünk szembe élettel-halállal, azon tudat, hogy jellemünk tiszta ; úgy éltünk és úgy élünk, amint azt a szeretet és az igazság törvénye parancsolja : Jézus példáját követve, Isten akarata szerint. 
Síron innen, síron túl üdvöt csak a tiszta  jellem biztosít!	Szeresd az Istent, szeresd az embert. Élj híven a kötelességnek, melyre Isten elhívott ; szeretetre és hûségre búzdíts másokat  is. Amint a tiszta szívû és nemes jellemû emberek száma szaporodik, úgy közeledik Istennek országa, mely mindenkinek üdvöt ád. A síron innen: a kölcsönös emberszeretetben, békességben és igazságban. S a síron túl . . . ? - azt bízd csak az Istenre ! 
Mi, unitáriusok hisszük a bûnbocsánatot s az üdvösséget, melyet a megtérés és a tiszta jellem biztosít.

Hiszem az örök életet.

,Amiket szem nem látott,
 fül nem hallott, embernek
 szive meg sem gondolt,
 azokat készítette Isten az
 Őt szeretőknek (1. Kor. II. 9.)

Mit én tudom, hogy büszke pálmák 
Koronájával hol a szent liget ?
De ő vezérli lelkem álmát,
S amig velem van, el nem tévedek. 
Whittier, (ford. Józan.)

Az örök élet titka. 		

Vágy az örök élet után: általános emberi ösztönből fakad.	Az örök élet hite egy vagy más formában minden nép és minden kor vallásában megtalálható. Szerencsénkre-e,	vagy szerencsétlenségünkre - ezt döntse el mindenki saját maga - az örök élet hitét, bár az szívünkhöz elválaszthatatlanul hozzáforrt, elméletileg sem bizonyítani, sem tagadni nem lehet. Értelmi okoskodással 	azt sem lehet bizonyítani, hogy halhatatlanok vagyunk, de azt sem, hogy a sírral mindennek vége van – mondja Tennyson, a nagy angol  költő. Az örök élet az egymást követő századok fiainak és leányainak mindig álma és reménye volt és az marad ezután is, talán anélkül, hogy 	annak rejtelmeibe a közeljövőben bepillanthatnánk. Isten  jónak látja azt	ezidőszerint szemeink elől	eltakarni. Nem	az ész, hanem a szív, nem a tudás, hanem a sejtelmes megér	zés világába tartozik az örök élet titka. Az észnek azonban csak azért, mert teljesen átérteni, megmagyarázni és mint más igazságot számtani, vagy logikai tételekben az örök életet kifejezni nem tudja, még sincs jogában, hogy azt megtagadja. Szívünk, kedveseink elveszítésén búsongó, bús szivünk a gyászos ravatalok mellett és a sötét sírok szélén vágyva vágyik a viszontlátás, az örök élet után. Az pedig, hogy az örök életet az ész teljesen megmagyarázni ezidőszeint nem tudja, csak a mi érte1mi tehetségünk korlátoltságát jelenti csupán és semmi esetre sem azt, hogy nincsen örök élet. Az ész nem tagadhatja, sőt lehetségesnek tartja, a szív pedig egyenesen megköveteli az örök életet.
Sûrû fátyol fedi a sírontúli élet titkát, hogy  emberi szem azon keresztül át ne láthasson.
Abból a titokzatos világból pedig még soha senki vissza nem  jött, hogy elmondja, ott miket látott és kielégítse kiváncsiságunkat. Beszélnek híradásokról, melyeket elköltözött testvéreink küldenek időnkint onnán a síron túlról, de ha el is fogadjuk, hogy vannak ilyen híradások - mit tényleg nem tagadhatunk - azok sem mondanak többet, mint azok a szent sejtelmek, melyek egy-egy ihletett órában a vallásos szivek mélyén néha-néha megvillannak.
Ember, ezt a mély titkot hiába ne fürkészd!  Hogy a síron túl mi vár reád, hogy mily álmok jönnek a koporsó párnáján, az értelmed előtt úgy is rejtve marad. Szíved azonban, ha alázattal van tele, szent álmok, jelek és sejtelmek szakadozott fátyolán keresztül néha belepillant, vagy legalább is megsejt, megérez belőle valamit ; valamit, ami mégis sok, de amit szavakban kifejezni alig tud. Mindazt, amit már itt a földön szépnek, jónak, igaznak, egyszóval isteninek tartunk. mindazt a szív ott a más világban teljesebb és tökéletesebb mértékben várja és reméli. Úgy érzi szivünk, hogy ott az élet istenesebb és boldogabb, de már ezt az érzést szavakba foglalni és kibeszélni nem tudja. Az örök élet gondolatáról a véges emberi szavak lehullanak. Az örök életet érezni lehet, de róla beszélni annál nehezebb. Az örök élet egy nagy titok, mely a szív vágyakozása és sejtelme előtt nyilík meg csupán.
De nem szabad kételkednünk abban, hogy Isten szándékosan, jóakarattal fedte el szemünk elől, hogy a síron túl milyen élet vár reánk. Hiszen ha annak titkát ismernők, talán az egészen elvonná figyelmünket ettől a földi világtál, ahol pedig szintén nagy és szent kötelességek várnak mindnyájunkra, kiknek Isten itt életet adott.

Az  örök élet, amint azt a különböző népek képzelték.

Mivel a síron túli életről ezidőszerint közvetlen ismeretet nem nyerhetünk, csak a képzelet beszél annak titkairól. A különböző népek az ő életviszonyaik és mûveltségük szerint a történelem folyamán más és más formában képzelték el a mennyországot. Képzelődésükre ebben a tekintetben még az időjárás, a klima  is igen nagy hatást gyakorolt. A túlvilági élet
leírásához a képeket és hasonlatokat rendszerint , mindennapi életük tapasztalataiból vették. A
menny és a pokol képzete a földi élet örömei és fájdalmai szerint alakúlt ki lelkükben. Az ős skandináv népek bibliája, az Edda azt tanítja a pokolról, hogy az borzalmasan hideg,  benne jéggé fagynak és úgy szenvednek a bûnös emberek. Az ősi keleti keresztények pedig rettentőn forrónak képzelték a poklot, hol emésztő tûzben égnek a gonoszak. A vad indián számára azért volt kivánatos a mennyország, mert ott egy végtelen mezőt képzelt, hol őt gazdag vadászzsákmány várja. A góthok úgy képzelték, hogy a mennyországban meg fogják ízlelni a Valhalla gyönyöreit. A mohamedán nomád nép soha meg nem szûnő gyönyöröket várt a mennyországtól. A buddhista pedig minden baj megszûnését, boldog megsemmisülést remél a Nirvánában. Az őskeresztények egy boldog városra gondoltak, melynek falai drágakövekbők épültek, kapui csillogó gyöngyökkel vannak kirakva s arany útakon járnak benne a halhatatlan lelkek, ajkaikon szent imádságokkal. Mindez csak a lélek erőfeszítéseit jelzi, hogy megismerje azt, ami ezidőszerint megismerhetetlen.
Vannak, akik a földi élet folytatásaképpen gondolják el a jövő életet, azzal a különbséggel, hogy ott csak örömökben lesz részünk. Gond és baj, mind itt maradnak. Azok ott majd nem bántanak. Mások pedíg egy olyan világnak képzelik el a mennyországot, amelynek földi világunkhoz semmi hasonlósága nincsen. Vannak sokan, kik a földi erények jutalmát és a földi bûnök büntetését várják a halál után. Igy alakult ki képzeletükben a mennyország és a pokol fogalma. A jók a mennyországba mennek s ott jutalmat nyernek. A bûnösök a pokolba kerülnek s ott bûnhödni fognak. Igy tanítja még ma is a régiek hitvallása, Ez a tan hosszû időkön át nagyon erős fegyver volt az egyházak kezében arra, hogy vele a hívek bûnös hajlamát megfékezzék.
A képzelődés a jövő élet felől a mai emberek szivében is nagyon eleven. Ki elfáradt az élet terhe alatt, nyúgalmat óhajt; kit bánat  emészt, az vígasztalódásra vár ; a zaklatott szivü ember békességet, a szenvedő emkerek a fájdalom enyhülését remélik ott, a titokzatos mennyországban. Vannak, akik tökéletesebb szellemi és erkölcsi életet várnak annak beköszöntésétől. Minden ember lelke alaptermészete szerint képzeli el a mennyországot. Ha valaki elmondja nekem, hogy ő miképpen gondolkozik felőle, mindjárt megismerem az ő lelki világát.
Amint a másvilág titkát keressük sokszor reszkető, remegő szívvel, az az érzésünk támad, hogy az sokkal teljesebb, szebb, nagyszerübb és gazdagabb világ, mint ahogy mi azt elképzelni
túdnók. Esaiás próféta és Pál apostol egy értelmüen ezt mondják róla : "Szem nem látott, fül
nem hallott, embernek szive meg se gondolt olyant, miket Isten készített az Őt szeretőknek." 
(I. Kor. II. 9.)

Mi történik a halál óráján?

Sokszor felvetődött már a kérdés, hogy van-e csakugyan örök élet, élet a síron túl is, valóságban semmi alapja nincs ? A test halálakor mi lesz a lélekkel ?
Mi történik velünk a halái órájában ? Az életvégét jelenti-e az? Ami testi szervezetünket illeti, a halál csakugyan az élet végét jelenti mindnyájunk számára. Igaz, a test alkotórészei nem semmisülnek meg a halálban, hanem csak új alakot öltenek s más, új életnek válnak alkotó elemeivé. De már az az élet, mit így ezer részre bomolva új formában élnek az egyes alkotórészek, már nem az az élet, mit emberi test formájában a halál előtt egy szerves egységben éltek. Az emberi test, mint szerves egység, a halál óráján felbomlik és megszünik. Az érzéki test azonban magában véve még nem maga az ember, fölbomlása még nem  jelenti az ember halálát, Van az emberben egy  olyan élettényező is, mely tökéletesen független a tesitől a test életmûködésétől teljesen különbözik. Nevezhetjük ezt az élettényezőt gondolatnak, észnek, léleknek, vagy annak, aminek tetszik, mert a név amúgy sem fontos. Lényeges csak az a tagadhatatlan tény, hogy van az emberben egy másik, mondjuk szellemi természet, melynek tulajdonsága és egész lényege tökéletesen különbözik a test lényegétől és életmûködésétől. Valami, amit megfogni nem lehet. Talán még azt sem állíthatjuk róla, hogy megnyilatkozásaiban mindig teljesen független a testtől, de az, hogy jellegében a testtől határozottan különbözik és önálló külön életet él, - az bizonyos. Kettős vágyak, kettős szenvedélyek gyermekei vagyunk és mivel nyelvünk csak egy van, mellyel vágyainknak kifejezést adunk, ugyanaz a szó mást és mást jelent, aszerint,  amint testi vagy szellemi dolgokról beszélünk.
A lélek éhsége és szomjúsága lényegében más  valami, mint a test éhsége és szomjusága, bár
a kifejező szavak mindkét esetben ugyanazok. Egészen más dolog éhezni és szomjuhozni az igazságot, mint éhezni egy darab kenyér után, vagy szomjuhozni egy pohár friss vizre. Egyik a lélek, másik a test életkevékenysége. Test és lélek : lényegükben, alaptermészetükben különböznek egymástól. 
Lehet, hogy erre a megállapításra sokan azt mondják, hogy még abban az esetben sem lehet örök életről beszélni, ha a test és a lélek valóban lényegileg különböznek egymástól. mert
hiszen - mondják - a test és a lélek életmûködésükkel kölesönösen befolyásolják egymást és így ha a test felbomlik, a lélek is megszûnik: egyik a másiktól függetlenül tovább nem élhet. Nekünk azonban le kell szögeznünk a következő igazságot : amellett a tény mellett,  hogy a szellem életmûködése bizonyos esetekben teljesen független a testi szervezettől, ép annyi bizonyitékot lehet felhozni, mint az ellenkezője mellett, hogy tudniillik a szellem és a  test életmûködése között bizonyos kölcsönhatás  van. Tény az például, hogy az elmebajos állapot rendszerint az agyban történt elváltozásokra vezethető vissza. Vannak azonban nagyon gyakori esetek arra is, hogy a betegség időszakonkint megszûnik, hogy az illető egészen természetes és egészséges szellemi tevékenységről tesz bizonyságot anélkül, hogy a betegséget eredetileg előidőző elváltozások az agyban megszûntek volna. Tény az, hogy a test állapota : betegség, vakság, süketség és hasonló bénaságok befolyásolják, zavarják a szellemi élet frisseségét, de tény az is, hogy a szellem életerői függetlenek a test időleges állapotától.
Tudunk számtalan esetet, mikor egyik-másik ember ajakán, ha csak alig hallhatóan is, ép az utolsó órákban, a halálos ágyon szólaltak meg a legnagyobb eszmék, a legfönségesebb
gondolatok, mit emberi ész termelhet, akkor  mikor testük már vonaglott a közelgő halál
lehelletétől. Egyetlen egy ilyen eset a számtalan  közül, már magában elégséges annak bizonyítására, hogy a szellem nem szükségszerüen osztozik a test sorsában. A testi halál nem jelenti a lélek kialvását.

A szív vágya az örök élet után.	 	

Vágy az örök élet után: ős időktől fogva ott él a vallásos szivekben.	
Vannak, igaz, tiszta, nemeslelkû emberek, kik egész életüket az emberszeretet jegyében élik le, de akik előtt	az örök élet titka megfoghatallan lévén, könynyen kibékülnek azzal a gondolattal, hogy az utolsó sóhajtással ezen a földőn	mindennek,  de mindennek vége van.	 De akkor, mikor a sors	kedveseik	koporsója	mellé	állítja	őket,	 vagy	maguk vergődnek ott a kínos, halálos  ágyon, akkor még az ő szivük is égő szomjusággal vágyik az örök élet után, - a viszontlátásra. Nos, ha jó az Isten, ha csakugyan szeret az Isten, - amiben kételkedni nincs semmi okunk, - akkor bizonyára nem oltott szivünkbe olyan vágyat, mely	csak	keserves csalódást hozhat. Van, lennie kell örök életnek.	 Ki ne értené meg az édesanya följajdulását gyermekének koporsója mellett : Isten, jó Istenem,	miért	adtad	a bölcső örömét, miért	  tanítottad szeretni anyai szívemet ? Csak azért, hogy most	kegyetlen	tréfát üzz velem és fájdalomtól repedjen meg az én szívem ? Oh nem,   nem,	hiszen	Te jó	vagy, Te a gyászban is szeretsz ; a gyászban még jobban, mint valaha, - megvigasztalsz. Az Isten az örök élet hítét gyújtja fel szívünkben a koporsó melleit és úgy vigasztal meg minket. Ez a hit azoknak, kik temetnek nemcsak képzelődés, hanem áldott valóság, mely életet ád, mint fejünk fölött az áldást adó fényes nap.
Isten maga plántálta szívünkbe, mint szent ösztönt, az örök élet után való vágyakozást. S mint minden szívnek legáltalánosabb tulajdona, ott él ez a vágy ős időktől kezdve a öt világrész minderi lakójának keblében. Már csak ez is szent bizonyság amellett, hogy van, lennie kell örök életnek, mert hosszú, megszámlálhatatlan évezredek embereinek szívét valótlansággal a mai napig ámitani bizonyára nem lehetett volna.
A szív az örök élet hite nélkül élni nem  tud: Isten nern azért gyújtotta lángra az emberben az öntudatot, hogy az majd füstölgő és elhamvadó kanóccá válva, örökre kialudjék ; nem azért tanította szeretni a szívet, hogy aztán  egy bús fejfával mindennek, de mindennek vége
legyen. Hiszen akkor kegyetlen kezekkel ki kellene tépnünk szívünkből még elhalt édesanyánk emlékét is, mert hiszen ő már számunkra senki, semmi, legfölebb csak foszladozó, porladozó anyag lent a föld sötét gyomrában. De nem! Hiszen ki ne érezné, hogy az anya mindig anya marad. Áldott emléke, szellem-alakja még az elköltözés után is, mint áldó őrangyal, mint szent, védő géniusz ott él a hálás gyermek szívében s él az örökkévaló lelkek világában. Hogy ott hogyan és milyen formában él, az még ma mély titok. 
Hiszek az örök életben, mert hiszek egy igazságos, jó Istenben. Szívünk erkölcsi igazságérzete is csak azt mondja, hogy van, lennie kell örök életnek. Az a sok kegyetlenség, erőszakosság és igazságtalanság, mely naponta ebben a világban történik, az ártatlanok szenvedése és a gonoszok diadala, a baj és csapás, mely igen sokszor ép a legjobb embereket sújtja, mig a gonoszoknak szolgál a szerencse s övék minden földi jó: mindez csak arra a gondolatra indít, hogy ha van Isten, aki igazságos és jó, - amit pedig szentül hisz a vallásos szív,  akkor van, lennie kell egy  új életnek is a földön túl ; ha itt elmarad is, ott majd minden lélek számára megtörténik a 
kiengesztelődés, az erkölcsi igazságszolgáltatás. S akkor  majd tisztán fogjuk látni, hogy
minek miért kellett velünk az életben megtörténnié. Hogy hogyan és mikép történik meg majd ott a kiegyenlitődés, az amig ennek a világnak vagyunk érző és eleveri tagjai, lehet, hogy örökre titok marad. Képzelődhetünk felőle, de róla legalább is ezidőszerint teljes ismereteket nem szereznetünk. De nincs is rá szükségünk. Elég nekünk az a tudat, hogy amiképpen a természet törvénvein az ember magát túl nem	teheti,	mert	ha tüzbe nyúl, a kezét megégeti : úgy büntetlenül az erkölcsi törvény ellen	sem vétkezhetik senki. Siron	innen, vagy	siron túl, tettének gyümölcsét	mindenki elveszi.	Büntetés, vagy	áldás, mint testet	az árnyék - egyik	vagy	másik -	 szükségszerüleg követi az embert. "Én élek és ti is élni fogtok", - mondotta Jézns tanítványainak. Hosszú századokon át a keresztény hivek	milliói	abból a benső lelki tapasztalatokból	meritették az örök élet hitét, miszerint   a Nagypénteken	keresztre feszített Jézus	szelleme	számunkra	később is élő és életet adó áldott valóság maradt. Az evangélium	leírása szerint a keresztre feszítés után Jézus	tanítványai	között	ismét megjelent	és sebeit mutogatta nekik.	Érzéki képekkel festett költői leirása akart ez lenni annak az igazságnak, hogy a tanítványok. halála után is maguk között tudták és érezték Jézus áldott szellemét. Vannak emberek, kik bizonyságot tesznek arról,	hogy voltak határozott perceik, mikor valóban látták	elhalt	barátaikat és hallották beszédeiket. Hogy mennyi ebből a valóság és mennyi az esetleges képzelődés, azt döntse el mindenki saját maga. Tény az, hogy a tiszta fejü és éles eszü Pál apostol is kijelenti, hogy ő nem egyszer, de többször is látta a Mestert
a keresztre feszítés után. Hasonló bizonyságot tettek róla a többi apostolok is. Tanításukat teljesen a halhatatlanság hitére építették fel: Jézus maga is tanította a lélek halhatatlanságát. Az áldott nap reggelenkint ma is úgy emelkedik a galileai hegyek fölé, mint akkor tette, mikor sugarának csókját a Mesterre csókolta, ki akkor a hegy tarka virágos oldalán ûlve, beszélt tanitványainak. A büszke bérc, mely a várost uralta és templomtornyával patak, mely az ő lábainál csörgedezett ma is  vidáman szalad tova a lejtőn és talán még az olajfa is áll, melynek árnyékában a Mester  egykor megpihent, talán még ma is virágot hoz minden tavasszal, amint reá lehell a rügybontó szellő. Nos az ő élete dicsősségesebb volt, mint maga a templom, szebb, mint az olajfák májusi pompája, lelke frissebb és üdébb, mint keresztelkedünk, szent parancsolata ma is visszhangzik keblünkben, lehetetlen tehát, hogy csak ő, az ő élete semmisült volna meg örökre.
Nem! Jézus, mint örök szellemi valóság, él ; és amennyiben az ő örökkévaló szelleme él mi bennünk, mi is élni fogunk vele együtt. A szív bizonyossága ez.
A hit az örök életben minden embernél benső egyéni meggyőződés dolga. Nem elméleti okoskodás és bizonyítgatás nyomán támad, hanem benső lelki tapasztalatból születik. Nem annyira megértésből, mint megérzésből fakad föl a hit az örök életben. Könyveket irhatnak a tudósok arról, hogy van bennünk valami olyan lelki elem, melyet a halál meg nem semmisíthet, számomra okoskodásuk semmit sem ér és a halál félelmét el nem veszi, amig magam is szivemben meg nem éreztem, hogy belém  és mindazokba az emberekbe, akiket szívem szeret, örökkévaló élettényezőket oltott a teremtő Isten szent kezé.

Az ész is lehetségesnek tartja az örök életet. 

 Az ész, bár titkaiba ezidőszerint bele nem hatolhat, mégis lehetségesnek tartja az örök életet. Ma még csak a szív számára valóság az örök élet. Holnap lehet; hogy már az ész előtt is bontakozni kezd annak mély titka.
Határtalan lehetőségek idejét éljük. A szellemi fejlődés nem ismer korlátot. A  tudomány mindennap új és új igazságokat ás ki az ismeretlenség mélységeiből. Megvilágít és érthetővé tesz olyan dolgokat, amelyek - akár csak mint ma az örökélet kérdése - hosszú ezer éveken át feküdtek mély titkok burkában. Olyan az emberi ész, mint a felkelő nap. Amint lassan és méltóságteljesen a hegyek fölé emelkedik, elûzi az éjszaka sötétjét, mely a tájat megfeküdte. Szélesebb és szélesebb körben szórja szerteszét fénylő, világító sugarait és egyszerre feltárul előttünk a táj : erdők fája, mezők virága. Amiket addig nem láttunk, azok most mind fölismerhetők. Vannak a lelki életnek is nagy igazságai, melyeket, bár mindig valóságok voltak, ezer éveken át sürü titok takart. Egyszer aztán reájuk esett az észnek egy-egy  fénysugara és azonnal közismert dolgok lettek. Előérzet, távolérzés, akaratátvitel, még csak a közelmúltban is érthetetlen rejtélyek voltak az emberi ész előtt s ma már tisztán látjuk azoknak lelki okát és természetét. Nos, ki merné azt állítani, hogy a nap megáll emelkedésének pályáján; hogy az ész sohasem fog egyetlen fénysugárt sem ejteni az örök élet titkára - akkor, mikor Isten jónak látja azt velünk közölni.
Szemünk idegzete új és eddig ismeretlen világok meglátására van berendezve. Szemlencsénken keresztül - igaz - csak egy parányi kis részt láthatunk meg ebből a világból, amelyben élünk. De lám, ha messzelátót alkalmazunk, a látókör azonnal kitágul, élesebb lesz a látás, eddig ismeretlen világ nyílik meg előttünk milliárd mérföldek távlatán át. Új csillagokat látunk meg az égboltozaton. Felfedezzük a bolygók járásának titkos törvényét. Megszámláljuk az eddig láthatatlan rovarok szárnyainak finom erezetét, mert minderre szemidegeinkben megvan a képesség. csak lencse kellett nagyobb.
 S ki tudná megmondani, hogy meddig tökéletesíthető messzelátónk lencséje ? Ki tudná megállapítani megismerő képességünk, szellemi látásunk határvonalát? Ki merné tagadni, hogy még ismeretlen titkok fölfedezése vár reánk ? Ki merné tagadni, hogy egykor majd az örök élet titka is bontakozni kezd az ész látása előtt ? Tagadni az örök életet, csak azért, mert annak titka ma még kivül esik szellemi látásunk fénykörén : balgaság ép úgy, mintha a vakondok tagadná a Mars-ot, mert ő azt soha sem látta. Ma még csak olyan az ész a lelki élet titkainak kutatásánál, mint egy halványan pislogó mécses, mellyel kezünkben egy világ  város uccáit járjuk sötét éjszakán. Világítunk vele magunknak, hogy el ne tévedjünk. de ez a világosság gyönge és homályos. S ki merné azt állítani, hogy az egész város csak abból a pár házból és uccasarokból áll, mit mécsesünk: vibráló fényénél megláttunk ? Senki, mert a várost  csak akkor ismerjük meg, ha hajnalt pirkaszt a fölkelő riap. Téved az, ki a szellem világábán csak azt tartja igaznak, mit értelmének korlátolt fénykörével átfogni és bevilágítani képes. 
A lelki élet titkainak ismeretében az emberiség még csak gyermekkorát éli. A gyermek figyelmét inkább leköti egy állat-mese, mint "Az ember tragédiája", mert ehhez még nincs érzéke. A Sixtusi Madonna nem hatja meg őt; érintetlenül hagyja, de a cserkészek -trombitaszavára azonnal felfigyel. Az előbbit nem érti, az utóbbi leköti. De amint nő és fejlődik, érteni kezdi a nagy dolgok szellemi jelentését, megbecsüli, szereti azokat és lelkesedik érettük..
A mi érdeklődésünket és figyelmünket is csak jórészt az érzéki, kézzel fogható világ köti le, ismeretünk azon túl alig terjed, de ki állítja azt, hogy örökre tudatlan gyermekek maradunk ? Ki merné kétségbe vonni, hogy nyitva az út a fejlődés során a szellemi világ titkainak megismeréséhez is ? . .
Az bizonyos, hogy a szeltemi életben is vannak és lesznek ezután is mindig szinvakok. Lehetnék költői tehetség, szólhatnék a legfestőibb nyelven, melyen valaha ember szólott, mind hiába, a szinvaknak akkor sem tudnám leirni, hogy milyen szépen virit a piros rózsa a májusi kertekben ; hogy Rafael a szineket milyen mesterien kezelte, mert a szerencsétlen szinvak olyant soha sem látott, arról fogalma neki nem lehet. Hol a szinek varázsa engem imádságra hangol, ott ő csak szürke semmiséget lát, a szinek és a vonalak nyelvét ő nem érti. A lelki élet szinvakjainak is hiába beszélek az örök élet dicsőségéről: A halál után, ahol én az örök élet áldott tavaszát várom; ott ő csak sötét hervadást lát. Egy-egy lelki megrázkódás azonban : mikor gyermekét temeti, vagy maga vivja a végső tusát a kórágyon, mint szinvaknak egy operáció, felnyitja szemét és ébredni kezd benne is az örök élet sejtelmes érzése.
Vannak azonban ezekkel szemberi csodálatosan finom és érzékeny lelkü emberek, kiket - mint mondani szokták - egy hatodik érzékkel áldott meg az Isten. Ezek a szellem világában látnak és ismernek olyan dolgokat is, amelyek embertársaik előtt ezidőszerint még titkok és csak később fognak az általános szellemi fejlődés nyomán, általunk is érthetővé válni. Az ész ma még megmagyarázni ugyan nem tudja, de lehetségesnek tartja az örök életet.

Az örök élet újkori értelmezése. 

Divatos dolog az utóbbi időben a természet életéből vett példákkal magyarázni az örök életet. A természetben - mondják - soha semmi el nem vész ; ami megsemmisülni látszik, az csak alakot cserél. Ez egy szûntelen folyamat. A falevél mely ősszel megsárgul és lehull, nem vész el, csak új életformát ölt, ha jön a tavasz, új tenyészetnek ad életet s mint kikeleti hóvirág, vagy mint szende jácint köszönti ismét az erdők vándorát. A természet élete egy örökös körforgás, - tanitja a természettudomány! A tenger vize folyton párolog, hogy felhőkké válva, mint termékenyitő eső hulljon alá az erdők.mezők, ligetek ölére s aztán a fölgyülemlő vizet a folyók ismét a tengerekbe gyüjtik. S ez igy tart szüntelen! Igy van ez - mondják - velünk is. A nagy
mindensegnek az ember is egyik szerves része. Ami az emberi testet illeti, az az anya természetből nőtt ki s egy bizonyos idő multán vele ismét egyesül. "Porból lettetek, porrá kell válnatok ,
- tanítja a szentírás is. De a halál csak átváltozás ; testünk anyaga más vegyi összetételekben megmarad és új életnek válik alkotó  elemévé. És ez igy tart szüntelen. Áll ez aztán
- mondják - a lélek világára is. Minden szó, mely ajkunkról valaha elszállt, minden cselekedet, melyet valaha tettünk, minden gondolat, mely valaha agyunkban megfogamzott, hatásaiban fennmarad, tovább él. A jellem, mely lelki tulajdonságaink foglalata nem vész el soha, alkotásaiban örökkön él. Az ember fönnmarad a fajban, a nemzetben, az emberiség közös nagy alkotásaiban.
Jól esik nekünk a tudománynak ez a megállapítása. Jól esik a tudat, hogy egykor minden tettünk és minden gondolatunk meghozza gyümölcsét az egyetemes emberi élet számára. A szívet azonban a tudománynak ezzel a megállapításával még teljesen kielégíteni nem lehet. Az édes anyát gyermeke koporsója mellett nem nyugtatja meg az a tudat, hogy az, kit szeretett, a drága gyermek, a halálban csak anyagcserén megy át. Gyönge az a vígasztalás, hogy a lélek szellemi hatásaiban tovább él, ha ez élet csak olyan, mint a fák, növények és tengercseppek örök élete : öntudatlan. A szív személyes örök életet kíván.

Előkészület az örök életre.

Örök élet! Legtöbb ember ennek a szónak hallatára azonnal arra gondol, ami a halál után, a síron túl következik. A reá való folytonos gondolás aztán a mindennapi élet feladataitól vonja el igen sok ember figyelmét. Mi azt valljuk, hogy az az élet, melyet Jézus példája szerint nagy eszmék és örök igazságok jegyében , élnek, már itt a földön felöltötte az örökkévalóság jellegét. Élet a síron túl és síron innen csak egy van, egy lehet : végnélküli örök - szellemi tevékenység, szüntelen folyamat az eszményiség, a tökéletesség felé. S ki lelkileg belekapcsolódott ebbe az egyetemes, örök szellemi életfolyamatba, mely végső céljában oda irányúl,  hogy Jézus példájára fokozatos fejlődés utján ez a világ a szeretet jegyében hova tovább mind szebb, boldogabb és tökéletesebb legyen, ki örök eszmék megvalósulásáért küzd és imádkozik, annak szelleme síron tul és siron innen  örökké él. Ha van halhatatlansag akkor annak már a földön reszesei vagyunk. A mennyország melyet legtöbb ember csak a síron túl remél, már itt ezen a földön a miénk lehet. A léleknek az a boldog állapota, melyet az  Isten szent  akarata szerint való élet tudata ad az embernek már itt ezen a földön mennyország számomra.  A mûvelt emberek hova-tovább mind kevesebbet és kevesebbet törődnek azzal, hogy  mi vár a síron túl reánk. Figyelmünk inkább
arra irányúl, hogy miképp lehetne ezt a földi életet megszépíteni, gazdagabbá tenni emberszeretetben, igazságban, békességben. A legnagyobb feladat, mely előttünk áll ez : miképp teremtsünk mennyországot már itt a földön, melyben Isten szent akarata kormányozza az emberek szívét? Hiszen az Úri imában is így imádkozunk : "Jöjjön el a Te országod, legyen meg a Te akaratod, miképpen a mennyben, úgy itt alant a földön is." Jézus is, mikor a bibliabeli gazdag ifjú megkérdezte : "mit cselekedjem, hogy az örök életet elnyerjem", nem a siron túlra gondolt, hanem a gyakorlati élet kötelességeire mutatott. Egyet biztosan tudunk és ez az, hogy a sirontúli élet öröme és dicsősége is attól függ, hogy vajjon itt ezen a földön tiszta és nemes életet éltünk-e.
Schwedenborg valahol az örök életre való előkészülethez ezt a tanácsot adja : "Teljesítsd ezen a földön minden kötelességedet, mely Istentől vett hivatásoddal jár, teljesítsd annyi hûséggel és oly nagy szorgalommal, ahogy az csak embertől kitelik. Éld a legjobb és legnemesebb életet, amit ember élhet, szeresd az  Istent, szeresd az embert és a többit bízd csak az Istenre, - te már akkor az örök élet részese vagy." Valóban, az örök életre való előkészülethez ennél jobb tanácsot adni nem lehet. A szeretet már itt a földön mennyországot teremt. S azt, hogy a sirontúli mennyország képe milyen lesz, - ha kötetességünknek itt e földön eleget tettünk, - azt bátran és boldogan bizzuk csak a Istenre. Ő bizonyára nem fogja megtagadni tőlünk annak örömét, ha rá érdemet szereztünk.
Egy dolog bizonyos! Annak, ami bennünk ennek az érzéki és muló földi világnak az anyagából épült fel: a testnek sorsa a mulandóság, a halál. "Porból lettetek, porrá kell válnotok." De annak, ami bennünk isteni elementum, a lélek, annak sorsa is isteni : örök élet. Minél odaadóbban élek annak a célgondolatnak, a kötelességnek, melyre Isten engem az Ő országa érdekében teremtett, minél tisztábban tükrözi lelkem Isten képét, minél több van bennem Isten lelkéből, abból a lélekből, melynek  lényege a szeretet, minél istenesebb életet élek a földön s minél jobban belekacsolódik lelkem az örök isteni életfolyamatba, mely a világot mozgatja: annál biztosabb vagyok az örök élet felől. Minél kevesebb van bennem az isteniből, a lelkiségből és a szeretetből, annál gyorsabban sodródom az elmulás örvényei felé:
A biblia leírja a végitéletet, mikor Krisztus trombitájának harsogására megmozdul ég és  föld és az embereknek, eleveneknek és holtaknak lsten színe elé kell járulniok, hogy számot
adjanak földi életükről. Isten őket két csoportra osztja. A bûnösöket a pokol tüzére küldi, a jók előtt pedig megnyitja a mennyország arany kapuját. Semmi egyéb ez a borzalmas színekkel festett történet, mint babonás és naiv megérzékítése annak az igazságnak, hogy az, ami bennünk ebből a muló világból való, a test, minden fájdalmával és gyönyörûségével, porrá lesz még akkor is, ha olyan szép és üde, mint a pünkösti rózsa s erős, mint a Globust tartó Atlasz ; ami pedig bennünk Istenből való, a lélek, az eszméivel, szerelmével, mint Isten, örökké él. Él síron innen és síron túl egyaránt. Ami itt a földön szép, jó és igaz, szóval isteni , ott a lélek mindazt még tökéletesebb mértékben találja majd fel.

Az örök élet hitének gyakorlati hatása. 

Az örök élet hite egyrészt tûrelemre, másrészt csaknem csodákkal határos cselekedetekre képesíti az embert : hősöket, mártirokat nevel. Legszebb példa rá Pál apostol. Apostoli pályáján nem törődött semmiféle üldöztetéssel, csakhogy a hívatást, mit Istentől vett, betölthesse. Közömbös volt a legnagyobb szenvedésekkel szemben is. Bebörtönözték, megbotozták, minden kínt és fájdalmat eltûrt, csakhogy hû maradhasson az ő Krisztusához. Jézus evangéliumának szeretete lelke alaptermészetévé lőn, s kész volt inkább a halálra, mintsem azt megtagadja. Mert amint a Rómabeliekhez írja, ilyen esetekben "a bûn zsoldja a halál, de Isten ajáridéka az  örök élet". A nagy eszmékért való küzdelemben az örök élet hite halálmegvető bátorságot ébreszt  a szívekben. A Philippibeliekhez azt írja Pál apostol, hogy neki tökéletesen mindegy, él-e,
vagy hal, fő dolog csak az, hogy Krisztus ügye diadalmaskodjék. A Korintusbeliekhez pedig eképpen ír : "Bizodalmunk vagyon és ezért inkább szeretnénk kiköltözni a testből, csak Istennel lehessünk." (II. Kor. V. 8.)  Halál fölötti győzelmének örömében ilyenformán kiált fel:
 "Oh halál, hol van a te fulánkod, oh sír, hol a te diadalod?" Nem fél sem élettől, sem haláltól, sem jelenvalóktól, sem elkövetkezendő dolgoktól, fődolog : a hûség Istennel szemben.
Az örök élet híte nevelte halált megvető bátorságra mindazokat a nagynevû és névtelen
hősöket, kik valaha egy-egy szent ûgyért életüket feláldozták. Mennyi hőst, mennyi mártirt
nevelt ez a hit már a keresztény vallás történetének kezdetén is: Néró idején! A halálra készek voltak, de vallásukat meg nem tagadták. Megfosztották szabadságuktól, mindenüktől, de hitüktől, - attól megfosztani soha se tudták, Ajkukon Istent dicsőítő himnuszokkal léptek ki  az arénák porondjára, hogy annak szomját kiömlő vérükkel itassák. Széttépték és felfalták őket kiéheztetett vadállatok, kerékbe törték vad gládiátorok s mégis mindvégig rendületlenek maradtak, elrettenthetetlenek a hitben, hogy Isten szenvedésük árán az örök élet dicsőségét készíti elő számukra. "Ne féljetek azoktól, kik a testet ölik meg ; a lelket meg nezn ölhetik", csengett fülükbe Jézus biztatása.
Az örök élet hite mint hatalmas élettényező azóta is naponkint érezteti áldását az emberiséggel. Hatása és fontossága egyéni és közéletünkben kiszámíthatatlan. Az örök élet hitéből fakad ma is az erő az étet küzdelmeihez és a vígasztalás a koporsó mellett. A hit, hogy a jó cselekedet és a becsületes törekvés előbb, vagy utóbb megtermi gyümölcsét, az a hit, hogy az igazság szent ûgyének síron innen, vagy síron túl diadalmaskodnia kell és ha e földi életben  nem is, ott abban a titokzatos másvilágban a jó jutalmát és a bûn büntetését veszi, ez a hit még ma is naponkint új hősöket nevel, hősöket a család, az egyház, a nemzet és az egész emberiség számára. A gonoszak számára az örök élet hite intő figyelmeztetés, a jók számára szent biztatás. Az a hit, hogy mi mindnyájan, akik e földkerekén születtünk és élünk, egy égi szikrát, isteni lelket hordozunk keblünkben, mely mindnyájunkat örök életre jegyez el, 	hogy közös a mi származásunk, közös a mi a földi 	és mennyei rendeltetésünk :	ez a	hit adta és adja ma is a legnagyobb és legszentebb indítást az embereknek a kölcsönös	jóindulatra, 	szeretetre,	a	közös és kölcsönös	megértés és 	boldogulás útjának keresésére. 
z egymás iránt való jóindulat, szeretet és áldozatkészség mindig azoknál a népeknél érte el és éri el ma is legmagasabb fokát, kiknek szívét az örök élet hite,	áldott	reménye leginkább	hevíti.	S végül az  örök élet hite vígasztal meg a legnagyobb gyászban : eltávozó kedveseink koporsója mellett. A	hit bizonyosokká tesz minket afelől, hogy az	a drága lélek,	kivel ezen a földön szeretetben 	egybeforrottunk  nem vész el számunkra, miénk 	marad, él és élni fog örökké ; és egykor ott az	Isten szívében,	  a szentek egyességében ismét és örökre egybeforr a lelkünk, mint két égi sugár. 	
Mi unitáriusok hisszük az örök életet !