DÁVID  FERENC   ÉLETRAJZA
1510-1579

írta: Gyallay Pap Domokos

Kiadja a Dávid Ferenc Egylet
Kolozsvár, 1912

Tartalom:
Hazánk sorsa a hitújítás évszázadában					1.
Dávid Ferenc ifjúsága, tanulmányai						2.
Pályakezdése. Első sikerei							3.
Tovább a haladás útján							5.
Csak egy az Isten								6.
Az istenegység diadala							8.
János Zsigmond halála. Az unitáriusok sorsa rosszra fordul		10.
A veszedelmek megsokasodása						11.
Dávid Ferenc elítéltetése, halála						12.
Végszó									14.

Hazánk sorsa a hitújítás évszázadában.

Nagy volt Magyarország hatalma, dicsősége Mátyás király idejében. Csehország nagy része, Bécsnek büszke vára neki hódolt, a világ meghódítására törekvő török félve kerülte határait. Törvénynek, igazságnak, vitézségnek, tudománynak, hasznos mesterségeknek, tisztes munkának egyformán becsülete volt szép Magyarországon.
Mindez a boldog állapot hej de odalett Mátyás király halála után! Idegen, gyönge királyok következtek, akiknek a kezén egymásután veszendőbe mentek a nagy király szerzeményei.
A főurak pártoskodva támadtak egymásra s hatalmasul elnyomták a gyöngébbet. A sanyarúságok miatt kétségbeesett nép pedig föllázadt urai ellen és rettenetes öldökléssel állott bosszút rajtuk.
A vére vesztett nemzetre most rázúdult a lesben álló törökök kardja, mint a fejszecsapás a belül megőrölt fára. Mohács mezején, 1526-ban - harminchat évvel a Mátyás halála után - tönkreveri a török a magyart: a nemzel színe-javával együtt a király is elvész.
Tengernyi gyász borul Magyarországra a mohácsi rész után!
A nemzet két pártra szakad: egyik az osztrák Ferdinándot, a másik a magyar Szapolyai Jánost akarja királynak választani.
A két párt viszálykodását kihasználja a török s az ország nagy részét Budáva1, a fővárossal együtt hatalmába keríti.
Így aztán három részre szakad a pártos ország, amelyek irtó háborúkban tapodják, marcangolják egymást.
Úgy látszott, hogy az utolsó ítélet köszöntött rá a szerencsétlen nemzetre:
Ám az isteni gondviselés mégsem akarta a magyarnak végső pusztulását. Kelet felől támadt új világosság:  Erdély bérces földje lőn megtartója, védőbástyája a magyarságnak. Egy; nagyeszű barát, Fráter György, államot szervezett abból az országrészből, amely a Szipolyai János fiára: János Zsigmondra szállott örökségül. Az új állam: az erdélyi fejedelemség adófizetője ugyan a törők szultánnak, de sok önállósággal és szabadsággal is rendelkezik.
Bizony, nehéz munka volt ezt az államot megteremteni, mert három nemzet óhajtásait, .érdekeit kellett összeegyeztetni benne : a magyar, székely, és szász nemzetét.
A nehézségieket tetézte, hogy a lakósság éppen ez időfájt még jobban meg kezdett oszlani.
Az a hatalmas mozgalom ugyanis, amelyet 1517-ken Luther Márton indított Németországban a katolikus vallásba becsúszott tévedések és visszaélések megorvoslása végett - a hitújítás, reformáció - nálunk is nagy helyeslésre talált.
1545-ben Erdélynek leginkább számottevő lakóssága már elszakad a katolikus egyháztól és Luther tanításai értelmében szervezi meg egyházát. Ezeknek - a lutheránusoknak alig tíz év múlva erős vetélytársai lesznek a Kálvin János követői: a kálvinisták.
A két protestáns felekezet sokat tusakodik egymással, míg végre úgy alakul ki a helyzet, hogy a Luther tanai mellett a szászok szilárdan megállnak, a magyar és székely nemzet pedig nagyobbrészt a Kálvin tanítását fogadja el.
Azonban mindkét protestáns felekezetet csakhamar túlszárnyalja egy harmadik: az unitárius. Ez a hitvallás a reformációnak körülbelül 50-ik évében jelenik meg Erdély földjén és csakhamar meghódítja ennek nemcsak főembereit és polgárait, hanem fejedelmét is.
Ime ennyi megoszlást, ennyi ellenkező fölfogást kellett az erdélyi fejedelemségnek egybesimítania!
Az ország rendjei sűrűn tartják az országyűléseket, tárgyalják, szabályozzak a három nemzetnek és négy vallásfelekezetnek egymáshoz való viszonyát.
Ezek közt az országgyűlések közt a legnevezetesebb mégis az volt, amelyet János Zsigmond, az unitárius fejedelem. 1568-ban Tordára hívott össze a vallásügyek tárgyalására.
Veszedelmekkel teljes aggasztó idők!
Külső országokban ez időtájt ádáz harcokat vívtak egymással a különböző vallásfelekezetek.  Nagy vérontásoknak, üldözéseknek híre szálldosta be  Erdély földjét, félve gondolt itt is mindenki a jövendőre . . .
Vajon nem támadnak-e itt is egy egymásra a különböző hitű emberek? Vajon az unitárius uralkodó nem használja-e hatalmát a főbbi felekezet elnyomására? 
A tordai országgyűlés olyan feleletét adott ezekre az aggodalmas kérdésekre, ami ,őrök dicsősége és büszkesége lesz mindenha a magyar történelemnek. Ugyanis nem vérontást és elnyomást, hanem békét hirdetett, teljes lelki szabadságot engedett mindeneknek. Ezt a végzést iktatta törvénybe:

«Urunk őfelsége; amint az ennek előtte való gyűlésekben országával együtt végezett a religio (vallás) dolgáról, azonképpen a mostanira is ezt megerősíti, hogy  t. i. a prédikátorok minden helyeken hirdessék az evangéliumot, ki-ki az ő értelme szerint és a község, ha venni akarja, jó, na nem: senki rá ne kényszerítse, az ő lelke azon meg nem nyugodván,  de tarthasson oly prédikátort, akinek tanítása ő neki tetszik. És ezért senki a superintendensek közül, se másol a prédikátorokat meg ne bánthassák, a religióért senki ne szidalmaztassék, az előbbi constitutiok (végezések} szerint. Nem engedtetik meg senkinek, hogy a tanításért más bárkit is fogsággal vagy helyétől meg fosztással fenyegessen; mert a hit Istennek ajándéka, az hallásból lészen, mely hallás Isten igéje által nagyon».

Fráter György, az ország szervező barát, nem élt már, mikor ez a törvény keletkezett. De szerencsére ekkor is volt Erdélynek egy nagy fia, aki eszének világosságával, szívének melegségével jóra vezérelte a törvényhozókat.
Ez a férfiú, aki az 1568-iki országgyűlés fölvilágosodott végzéseit a vezető-embereknek sugalmazta és az idézett törvény tanácsolásával, a György barát művét mintegy megkoronázta: Dávid Ferenc volt, az unitáriusok püspöke s a fejedelem udvari prédikátora.
Valóban, ha egyéb érdeme nem is volna a nagy embernek, mint amit a szóban forgó tőrvény meghozatala körül szerzett, akkor is méltó volna minden magyar ember áldó emlékezettére.
Ám a Dávid Ferenc nevéhez más alkotás dicsősége is fűződik.
Ő volt ugyanis Erdélyben az unitárius hitvallás megteremtője. Egy kitűnő eszű, lángoló lelkesedésű, csodás kitartású, szélid, nemes erkölcsű, apostoli férfia volt ő, akinek élettörténetéből mindenki fölemelő, szép tanulságokat meríthet.
A következő részekben a Dávid Ferenc pályafutását és ezzel kapcsolatban az unitárius hitvallás keletkezését ,és magyar földön való maggyökeresedését fogom elbeszélni.

Dávid Ferenc ifjúsága, tanulmányai

Dávid Ferenc 1510-ben, Kolozsvárt született. Szerény viszonyok közt nőtt fel, mert apja egyszerű csizmadiamester volt. De, amint az sűrűn meg ismétlődik az életben: a szerény, egyszerű fiú eszesebb, törekvőbb volt a gazdagoknál. Gondos szülői a papi pályára szánták s a kolozsvári iskola elvégzése után Gyulafehérvárra, a püspök székhelyére vitték tanulni.
Az ifjúban nem csalódtak övéi. A papi pályát is olyan sikerrel végezte, hogy följebbvalói, mint nehezebb feladatokra alkalmas embert, tanárnak és segédpapnak bent marasztották a püspöki  székhelyen.
Az egyházfélét középpontjában való szolgálat nagyon tanulságos életiskola volt a Dávid Ferenc számára. Szemtől-szemben láthatta, hogy az egyház emberei, püspöktől az utolsó káplánig, mennyire elfordultak a szerény-alázatos keresztényi élettől, milyen mohón töltőznek evilági javakkal és gyönyörűségekkel.
A Dávid Ferenc lelkében lassankint nagy átalakulás ment végbe. Eddigi tanulmányai többé nem elégítették ki kétségektől gyötört és az igazságot szomjúhozó telkét. Forró vágya támadt, hogy elmehessen Wittenbergbe, abba a németországi városba, ahol a reformáció tisztító tüze fölgyulladt és ekkoriban is nagy fényességgel lobogott.
Vágyakozása végre sikerült. Harmincöt éves volt, mikor két fölvilágosodott kanonoknak:  Meggyes Lajosnak és Pesti Gáspárnak pártfogása régén külföldi útjára elindulhatott.
Férfikora javaidején négy évet töltött Dávid Ferenc külső országban. Megfeszített szorgalommal képezte magát, nyelveket tanult, tüzetesen át tanulmányozta Luther újításait és az egész hittarai irodalmat. Legfőképpen pedig arra törekedett, hagy a bibliát tökéletesen megismerje. Ez teljes mértékben is sikerült neki, mert amint egy kortársa följegyezte róla: «A bibliában annyira jártas volt, hogy a legtöbb helyet könyv nélkül tudta».

Pályakezdése, első sikerei.

Az alatt a négy év alatt, amit Dávid Ferenc külső országban töltött, idehaza is nagy változások történtek. A Luther-féle hitvallás széles körben elterjedt és új, lüktető életet teremtett, ahol befogadták.
Elképzelhetni, hogy az újítások barátai előtt milyen nagy tekintélye volt az olyan embernek, aki egyenesen Wittenbergből, a reformáció tűzhelye mellől tért haza. Dávid Ferencen is két kézzel kaptak s megérkezésekor, mindjárt Beszterce városába hívták meg iskolaigazgatónak.
Ez az állás azonban nem hozott a Dávid Ferenc számára megállapodást, sőt ettől fogva olyan az ő pálya futása, mint a hegyi patakő, amely a szirtek között kanyarogva tör előre s folyvást mélyül, gyarapszik új meg új források tiszta vizével.
Az igazgatói székben csak két-három révet tölt és innen a Besztercével szomszédos Péterfalvára megy lelkésznek.
Ekkoriban történt, hogy Fráter György, akiről fent megemlékeztünk, Erdélyországot is Habsburg Ferdinándnak, Magyar ország királyának kezére játszotta. Az okos barát ugyanis azt remélte, hogy Ferdinánd kiűzi a törököt Magyarországból és megint egyesíti annak szétszakadt részeit.
Ezt a reménységet azonban Ferdinánd nem tudta beváltani, ellenben ügyetlen politikájával Erdélynek belső nyugatmát is fölzavarta.
Erdély lakóssága akkor már nagyrészt protestáns volt; a gyulafehérvári katolikus püspökség évek óta be sem volt töltve. Ferdinánd sietett a püspökséget betölteni és a kinevezett Bornemissza Pál püspöknek megrendelte, hogy a hitújításnak vessen gátat, az áttérteket szépszerével vagy erőszakkal térítse vissza a katolikus egy házba.
Bornemissza püspök eszerint akart eljárni. Feddő levelet intézett a papokhoz s fölszólította őket, hogy a hitújítás ellen való szervezkedés céljából gyűljenek össze Gyulafehérvárt zsinatra.
A papok különböző indulattal fogadták a püspök levelét. A Beszterce vidékiek például kereken megtagadták a zsinaton való részvétett s ellenkező álláspontjukat egy mélytartalmú és bátorhangú válasziratban fejtették ki.
Ezt az iratot Dávid Ferenc szerkesztette meg s munkájával olyan nagy elismerést aratott paptársai körében, hogy ettől kezdve őt tekintették az előrehaladás vezetőjének.
A hír szárnyra kapta nevét és felröpítette szülővárosába, Kolozsvárra is, amely sietett hazahívni jeles fiát és egyelőre a városi iskola igazgatásával bízta meg.
A nagyobb munkakör csak fokozta a Dávid Ferenc buzgalmát. Szóval és írásban tüzesen védi és terjeszti a Luther tanításait. Különösen sokat vitázott Stancaroval, egy éles eszű, de állhatatlan olasz hittudóssal.
A lutheránusok Dávid Ferencet tartották a vita győztesének. Ennek nagyra nőtt tekintélyéről és hírnevéről  legszebben tanúskodik az a körülmény, hogy Erdély két leggazdagabb és legnépesebb városa: Nagyszeben és Kolozsvár egyszerre hívják meg lelkészüknek.
Ez a megtiszteltetés nagy tűnődést okozott Dávid  Ferencnek.
Melyik város meghívását fogadja el ?
Mert Kolozsvár és Nagyszeben között bizonyos tekintetben nagy volt a különbség. Míg ugyanis Nagyszeben lakói csupa szászok voltak, addig Kolozsvárt magyarok és szászok vegyesen lakták.
A bizonyos, hogy mind a két helyen meg tudta állani a helyét, mert magyarul és németül egyformán kitűnően beszélt. A vérség, rokonság mégis inkább Kolozsvárhoz kötötte.
És még inkább Kolozsvárhoz kötötte hazafias magyar érzése, magyar műveltsége; amelyeknek hatását csak megerősítette az a körülmény, hogy a magyar főbírónak a leányát: Barát Katát vette feleségül.
Végül is Kolozsvár papságát fogadja el s főként ennek magyar lakósságához fűzi sorsát.     És a magyarság nem is volt hálátlan iránta.
Történt ugyanis, hogy Erdély rendjei megelégelték a Ferdinánd tehetetlen zsarnokságát és János Zsigmondot, Magyarország választott királyát, tették fejedelmükké.
Az új uralkodó új időt derített Erdélyre. Bornemissza Pálnak, a gyulafehérvári katolikus püspöknek is távoznia kellett székéből. A protestáns magyar nemesség és papság, miután megszabadult az erőszaktól, sietett  az éppen üresedésben levő lutheránus püspökséget betölteni. A választás nem volt nehéz, mindenkinek szeretete és vágyakozása Dávid Ferenc felé fordult, aki tehát 1556-ban nemcsak kolozsvári pap lett, hanem püspöke is az erdélyi magyar lutheránusoknak.

Tovább a haladás útján.

A Dávid Ferenc örömét azonban nagyon megzavarták a nagyszebeniek és az ezekhez szító szászok. Ezek ugyanis nagyon rossz néven vették tőle, hogy a magyarokhoz csatlakozott s neheztelésükben annyira mentek; hogy ők is külön szász püspököt választottak maguknak és így az erdélyi protestánsokat két részre szakították.
Azonban a szellemi vezető mégis Dávid Ferenc marad: ő ált ki a síkra, valahányszor a lutheránus tanokat veszedelem fenyegeti. Ilyen alkalom pedig sűrűn adja elé magát: abban a megbolydult világban ugyanis sok hivatott és hívatlan próféta állott elé hitbeli újításokkal. Ezek ellen a meggyökeresedett protestáns egyházak éppen olyan buzgón küzdöttek, akárcsak a katolikusok őellenük.
Dávid Ferenc is mindenkivel vitára száll, aki a Luther tanításaitól el merészel térni. A Stancarovat való küzdelmét fennebb érintettük. Ám püspöksége első évében még súlyosabb vitába bocsátkozik.
Ebben az évben ugyanis egy Kálmáncsehi Márton nevű prédikátor érkezett Erdélybe, aki a Kálvin János tanait kezdte terjeszteni. Nosza fölserkentek ellene a lutheránusok ! Haragjuk annál nagyobb volt Kálmáncsehire, mert ez nagyon jól tudott a nép szája íze szerint beszélni és egyre több hívet sikerült hódítania.
Dávid Ferenc is szóban és írásban serényen hadakozik Kálmáncsehi ellen. Hanem ezt az ellenfelét még sem sikerül teljesen legyőznie. És pedig azért nem, mert maga is elevenig ható sebet kap a küzdelemben.
A vitatkozásokkal járó elmélkedések során ugyanis arra a meggyőződésre jutott, hogy a Kálvin János tanításai nem egy tekintetben józanabbak és világosabbak, mint a Lutheréi. Különösen megragadta figyelmét Kálvinnak az úrvacsoráról szóló tanítása.
Luther azt tanította, hogy a Krisztus teste és vére valósággal benne van az úrvacsorai kenyérben és borban. Kálvin ellenben úgy magyarázta, hogy a kenyér és a bor nem változik át az úrvacsorában Krisztus testévé és vérévé, csak a hívő telik meg isteni ihlettel, mikor az emléketető jelekkel él.
Dávid Ferenc is az utóbbi fölfogást ítélte helyesebbnek.
Csakhogy ez a fölfogás nagy ellenkezésbe juttatta a lutheránus egyházzal, amelynek pedig püspöke volt.
Már most hogyan fogja magát kiszabadítani a félszeg helyzetből? Nem fogja-e álszégyenből elhallgatni azt az igazságot, amely ellen több ízben olyan hévvel hadakozott? Nem fog-e attól félni, hogy püspökségét, jövedelmét, eddig való kedveltségét, egész jövendőjét el fogja játszani, ha szakit a lutheránusokkal?
Közönséges lelkű embert ezek a kérdések bizonyosan visszahökkentettek volna a szakítástól: nem úgy Dávid Ferencet! Ő minden dísznél, gazdagságnál többre becsülte a megismert igazságot és hogy azt szabadon követhesse, letette lutheránus püspöki méltóságát és mint egyszerű pap, külsőleg is a Kálvin kővetőihez csatlakozott.
Ezek éppen akkortájt összejövetelt tartottak Nagyváradon és Dávid Ferenc is megjelent közöttük.  Ám elhagyott egyháza ellen akkor sem lépett föl támadóan, mikor az új hitben, megerősödött. Ellenkezően azt a magasztos célt tűzte maga elé, hogy az úrvacsorának Kálvin-féle magyarázatát a Lutheránusokkal is elfogadtatja és ezen az alapon egyesíti a két protestáns felekezetet. A kálvinistákat várakozásra bírta; a lutheránusok közt párthíveket gyűjt a kiegyezés számára,  levelez, buzdít, békít, magyaráz.
Mindhiába: a szászok zárkózottsága újabb meg újabb gáncsot vet nemes igyekezetének.  Közben a Kálvin-hitű papok is beleuntak a várakozásba és Debrecen vidékéről Horhi Juhász Péter vezetése alatt bejöttek Erdélybe és Marosvásárhelyen nagy zsinatot tartottak.
A zsinat, amelyen Dávid Ferenc is jelen volt, Erdélyben is megalapította a kálvinista egyházat s kátéba foglalta annak hitelveit. Az új vallást elsősorban Kolozsvár, a Dávid Ferenc  eklézsiája sietett elfogadni és az kolozsvárii vallás néven csakhamar elterjedt a magyarok és székelyek körében is.
Ilyenformán az ellentétek még jobban kiélesedtek a két protestáns felekezet közt. Ám Dávid Ferenc még egyszer megpróbálja az egyesítést. Erre az is bátorította. hogy közben sikerült terve támogatására egy nagybefolyású embert megnyernie. Blandrata György volt ez, a fejedelem olaszorvosa, aki azóta, hogy Erdélybe beszármazott, mind nagyobb szerepet kezdett játszani a politikai és vallásos mozgalmakban. Az éles eszű és nagy tudományú olasz doktor hamarosan fölismerte a Dávid Ferenc kitűnő tehetségeit, pártfogásába vette őt és a fejedelem színe előtt is támogatta törekvéseit.
A fejedelem szívesen fogadta a lutheránusok és kálvinisták kibékítésének tervét és annak megvalósítása céljából 1564-ben Nagyenyedre zsinatot hívott egybe. A zsinatra Blandrata Györgyöt, a Dávid Ferenc jóakaróját küldte ki fejedelmi megbízottul.
Blandrata meg is tett mindent, hogy az úrvacsora kérdésében kiegyeztesse az ellenfeleket. De ő is hiába fáradozott: a lutheránusok az enyedi zsinaton is mereven megmaradtak álláspontjuk mellett.
Így aztán végkeppen kétfelé vált Erdély hitújítása. A nagyszebeniek és a velük tartók megmaradnak lutheránusoknak, püspökük lett Hebler Mátyás; a kolozsváriak és a velük tartók a kálvinista vallást fogadták el, püspökük lett Dávid Ferenc, akit a Blandrata ajánlatára a fejedelem is udvari papjának nevezett ki.
Ezt a megoszlást aztán szentesítette az enyedi zsinat után tartott tordai országgyűlés, amely a lutheránus és kálvinista vallások egyenlő jogosságát törvénybe iktatta.

Csak egy az Isten.

A kálvinista vallás gyors elterjedés e két férfiú: Dávid Ferenc és Horhi Juhász Péter egyetértő, vállvetett munkájának volt az, eredménye.
Ez a két férfiú azonban jellemre nézve sokkal inkább különbözött egymástól, semhogy mindvégig egy úton haladhattak volna.
Ami Horhi Juhász Pétert, vagy tudóskodó néven Méliusz Pétert illeti: ő is nagy tudományú, szorgalmas, buzgó ember volt, de roppant erőszakos és türelmetlen a más nézetűek iránt. Ő azt tudta, hogy a Kálvin tanításai a tökéletes igazságot tartalmazzák és ezért az előtte valóknak teljes kiirtását sürgette, a további újításokat pedig dühösen ellenezte.
Dávid Ferenc ellenben szelíd volt és inkább - szeretettel, tudománnyal - megnyerni akarta a lelkeket, mint erőszakkal leigázni. Míg tehát Méliusz a katolikus egyház teljes tönkretételére biztatta híveit és a magyarországi részeken sok helyt a templomok és régi sírok földúlását idézte föl izgatásaival, addig Dávid Ferenc kolozsvári iskolájában foglalatoskodott és arra törekedett, hogy buzgó, fiatal nemzedéket neveljen a hitújítás szolgálatára.
S közben mint jó pap, maga is szorgalmasan tanult. Nevezetesen újból át- meg áttanulmányozta a Kálvin János írott munkáit.
De ő ezeket a műveket sem olyan szemmel nézte, mint hitfelei. Méliusz például parancsszónak vette Kálvinnak minden tanításágy s azokhoz betű szerint ragaszkodott. Dávid Ferenc ellenben a Kálvin fölfogását is szabadon bírálgatta, mérlegelte lelkében. Ez a mérlegelés aztán lassankint arra ébresztette, hogy a haladás útja a kálvinista vallással sem ért véget, hogy a biblia magasztos igazságai még nincsenek teljesen napfényre hozva: tovább kell tehát fáradozni azoknak megismerésében.
Dávid Ferencet a szentírás igazságainak további kutatásában a már többször említett Blandrata György is gyámolította. Blandrata maga is nagy tudományú, felvilágosodott ember volt, de főként azzal segítette elé, a Dávid Ferenc lelki fejlődését, hogy kitűnő könyveket adott át neki elolvasás végett. Ezen könyvek közül a legnagyobb hatást tette Dávid Ferencre egy híres spanyol írónak, Szervét Mihálynak a keresztény vallás igazi mivoltáról írt műve. Szervét ebben a művében a szentháromság tanát «szemfényvesztésnek», «ördögi mesterségnek» nevezte és ezzel nemcsak a katolikus, hanem a lutheránus és kálvinista vallást is gyökerében támadta meg. Nagy merészség volt ez; Szervét halállal is bűnhődött érte: Kálvin János Genf városában nyers ágakból rakott máglyán égettette meg.
De Kálvin csak a testet ölte meg. Szervét szelleme íme eljutott Dávid Ferenchez és szövétnekként lobogott előtte az igazság keresésében. Szervétnek a szentháromság ellen intézett támadása azonban még homályosan, zűrzavaros szavakkal fejezte ki az igazságot. A drágakő meg volt találva, de sok salak és sár borította: a Dávid Ferenc éles eszére, nagy tudományára, törhetetlen buzgalmára volt szükség, hogy az teljes fényében fölragyogjon.

-	Az isten állatjában egy, de személyében három: atya, fiú, szentlélek egy-isten, teljes szentháromság - vallották a katolikusokkal együtt a Luther és Kálvin követői.

Dávid Ferenc ellenben sok tusakodás után arra a meggyőződésre jutott, hogy a szentháromság tana csinált, hamis tudomány, amelyet sem az ó-, sem az új-testamentumból nem lehet megoltalmazni, «mert ezek e három örökké való istenekről, kik mindenben egyenlők és egy módon mindenhatók, soha semmit sem hallottanak, hogy hárman volnának menynek, földnek teremtői».
És ezen a meggyőződésen épült föl a mind személyében, mind állatjában egyedül való, örök istennek ismerete: az unitárius vallásnak fundamentuma.
Dávid Ferenc eleinte csak szűk körben beszélt az istenegységről, de később a szószéken és iskolában is hirdetni kezdte azt.
Mind barátja, mind ellensége bőven támadt az új tanításnak.
Méliusz Péter, a debreceni kálvinista püspök például tajtékzott a haragtól, mikor kémjei besúgták neki a Dávid Ferenc újítását. Erőhatalommal akarta elhallgattatni előbbi segítő társát
Mikor ez nem sikerült, Debrecenből Erdélybe jött és nyilvános szóvitára hívta ki Dávid Ferencet. A vitatkozást többszőr megismételték, de csak némi kiegyezést tudtak létrehozni, amellyel egyik fél sem volt megelégedve.
Méliusz tehát Debrecenben zsinatot tartott és azon  papjaival együtt teljesen a Kálvin János hitvallásához kötötte magát.
Valamivel előbb, 1567 februáriusában Dávid Ferenc is zsinatot tartott híveivel Tordán és summázta, rendszerbe foglalta újításait.  Az új hitvallás még nem tartalmazta teljesén a mai unitárius fölfogást,  még például fönntartotta a Krisztus-imádását, de határozottan elszakadt a szentháromságtól. Legfőbb jellemvonása mégis az volt az új hitnek, hogy utat és módot engedett a további haladásra. Ugyanis nem állított föl szigorú, parancsoló dogmákat, hanem megengedte, hogy a hivő maga is gondolkozzék és józan értelme szerint ítéljen a hit dolgaiban.
Az új vallásnak egyelőre nem volt megállapodott neve. Maga Dávid Ferenc az egész szentírásból való igaz tudománynak nevezte.
Azoknak pedig, akik sokallták az újabb változást, így felelt meg Dávid Ferenc: «Isten tanácsából volt, hogy lassanként, fokról-fokra haladva deríttetett föl előttünk az igazság, mint amidőn a kisdedeket előbb tejjel éltetik, s lassanként szoktatják táplálóbb eledelekhez.»

Az istenegység diadala

A küzdelem csak ezután indult meg teljes erővel Dávid Ferenc és Méliusz Péter közt. A szóvitákba belefáradva, most már könyveket írnak egymás megcáfolására.
Méliusz írásaiban nem fogy ki a Dávid Ferenc becsmérléséből. Szerény származására célozva «vargának» csúfolgatja, tanításait «bolond, gyermekes álbölcseletnek» nevezi. Biztatja a fejedelmet, hogy Dávid Ferencet és követőit «mint istenkáromló bűnösöket és eretnekeket az egyházból ki kell zárni és a világi hatalom által a pallosjognál fogva meg kell ölni.»
Dávid Ferenc nem ijedt meg a Méliusz szitkozódásaitól. Rövid időközben négy könyvet írt és bocsátott nyilvánosságra; amelyekben a Méliusz vádpontjait pontról-pontra megcáfolta és az egy Istenről vallott hitének igazságát megbizonyította.
Tudásban, értelemben is magasan szárnyalt ellenfele fölött, de mennyire fölülmúlta azt a lélek jóságában és az érzelem nemességében
Dávid Ferenc is a fejedelemhez föllebbez igazságért, de amíg Méliusz büntetést, halált kiált az ő fejére, addig ő így ír a fejedelemnek: «Hogy jámbor érzelmünk a felség előtt tudva legyen, kérjük, hogy vádolóink (t.i. Méliuszék) ne csak méltatlansággal ne illettessenek, de részesüljenek minden tisztességben és jutalomban, legyen nekik szabad írni, tanítani, minket kárhoztatni . . . mi nemhogy ellenségeink káromlását viszonoznánk, de inkább szüntelen imádkozunk azokért, akik minket átkoznak és üllőznek, az elégtételt hívő lélekkel istenre bízva».
Mintha csak Krisztust hallanók: «Uram, bocsáss meg nekik, mert nem tudják, hogy mit cselekszenek».
Dávid Ferencnek eme szelíd, istenhez emelkedett, igaz: keresztényi magaviselete: nagy hatással volt a közönségre is. Gondoljunk csak az 1568-iki tordai országgyűlésre, amelynek nagy, jelentőségéről a bevezető részben szólottunk. Most már megértjük annak páratlan szabadelvűségét: a Dávid Ferenc melegen fénylő szelleme sugározta be azoknak lelkét, akik egymás bántalmazása, kiirtása helyett a hitszabadságot és lelki függetlenséget iktatták törvénybe.
Ám Méliusz Pétert ez az «ördögi szabadság» még jobban fölingerelte Dávid Ferenc ellen. Zsinatot hirdetett Debrecenbe s arra Dávid Ferencet is meghívta: Dávid Ferenc azonban nem fogadta el a meghívást; mert attól tartott, hagy, Méliusz az életét akarja elfogyatni, mint egykor Kálvin a Szervétét.
Mivel azonban ő is óhajtotta igazának védelmét, megkérte a fejedelmet, hogy maga hívja zsinatra az egymás ellen perlekedőket.
A fejedelem szívesén hajlott a szóra, székvárosába, Gyulafehérvárra hívta egybe a zsinatot. Hogy annak lefolyása annál díszesebb, végzése annál hatékonyabb legyen, előkelő világi férfiakat nevezett ki jegyzőknek és bíráknak a vitatkozás vezetésére és udvari népével együtt maga is megjelent azokon.
Hosszas volna a két ellenkező párt nagy szóharcát leírni: az eredmény mindenesetre amellett szól, hogy a mérkőzésből Dávid Ferenc került ki győztesen.
A zsinaton szerzett tapasztalatok hatása alatt ugyanis a nagyműveltségű fölvilágosodott János Zsigmond fejedelem az egy-igaz istent valló hitre tért s ugyanezt tették az ország legtekintélyesebb tanácsurai: Csáky Mihály, Békés Gáspár, Hagymássy Kristóf, Pókai Jakab, Mikola Ferenc stb.
És ettől fogva diadalmasan terjedezett az új hit mindenfelé.
A Gyulafehérvárról hazatérő Dávid Ferenc kolozsvári híveihez, akik a Főtér délnyugati sarkán ünnepiesen fogadták, egy  kerek kőre állva olyan hatalmas, lelkesítő beszédet intézett, hogy annak hatása alatt a város szintén az egyistenség hitére tért. (A követ, amelyről Dávid Ferenc szónokolt, a kolozsvári unitárius eklézsia ma is kegyelettel őrzi a templom mellett levő kis fődél alatt).
A Dávid Ferenc diadalát csak fokozta, hogy most már - harmadik ízben - a fejedelem és mindenrendű hívek egyező akarata szerint a maga lelkéből lelkezett új hitnek lehetett a püspöke.
De mit tett Méliusz ezenközben? Hát ő sem akart Gyulafehérvárról üres kézzel megtérni hívei közé. A Tisza-vidéki-papságnak tehát azt a hírt vitte ajándékképpen, hogy a szóvita az ő bátor és sikeres helytállása következtében a Kálvinista-tanok győzelmével végződött.
Az új becsmérléseket végre megsokallta Dávid Ferenc és elhatározta, hogy most már a saját otthonában keresi föl ellenfelet. 1569 őszén tehát Nagyváradra, Méliusz püspökségének egyik jeles városába hívott össze zsinatot.
A zsinatra Erdélyből nagy sokaság sereglett ki. Megjelent ott a fejedelem is tanácsosaival és hadnagyaival egyetemben.
A vitatkozást Békés Gáspár, a legtekintélyesebb tanácsúr szabályozta. A mérséklésre szükség is volt, mert az ellenfelek nagyon el voltak keseredve és az ügyről megfeledkezve, mind egyre egymás személyét kezdték vagdosni.
Az erőszakoskodó Méliuszt maga a fejedelem kényszerült megfeddeni, keményen oda mondván neki:  . . . a mi birodalmunkban mi azt akarjuk, hogy szabadság legyen. Továbbá tudjuk, hogy a hit Isten ajándéka és a lelkiismeret semmire erőszakkal nem  vitethetik. Ez okáért ha ez határban (Méliusz Péter) meg nem marad, szabadon a Tiszán túl mehet».
A hosszúra nyúló vitába más világi emberek is beleszólanak. Magát Méliuszt egy újabb rápirítással a fejedelem ejti olyan zavarba,  hogy az végképpen elhallgat.
Ez a lelkes és győzelmes lefolyású zsinat - a híres nagyváradi disputáció - újabb szárnyalást adott az egyistenség hitének, amelyet Blandrata György csak ezidőtájt nevezett el unitárius vallásnak. Említettük, hogy a fejedelem és a főurak - pár kivételével unitáriusokká lettek. De 1570 körül az új hit vallói felülkerekednek az erdélyi városok legtöbbjében, mint Kolozsvárt, Tordán, Désen, Marosvásárhelyen, Gyulafehérváron, Abrudbányán. Kiváltképpen pedig az új hithez csatlakozik: Aranyos, Maros, Udvarhely és Háromszék szabad székely népének színe-java.
Sőt Erdélyből kiszállt lelkes igehirdetők Magyarországon is elterjesztették az unitárizmust. A belényesi, békési, laskói, tolnai, pécsi, székesfehérvári, temesvári eklézsiák a Temesvárt székelő Karádi Pál alföldi püspök alatt népes egyházkerületet alkottak.
Most már csak az volt hátra, hogy a szívekbe széltében beirt hitvallást az ország törvénykönyvébe is beírják és tételét alkotmányosan biztosítsák. Ezt az 1571-ben, Marosvásárhelyen tartott országgyűlés meg is cselekedte, amikor magának a fejedelemnek indítványára kimondotta : « Az Isten igéje mindenütt szabadon prédikáltassék, a vallásért senki meg ne bántassék, se prédikátor, se hallgatók>.

A János Zsigmond halála.
Az unitáriusok sorsa rosszra fordul.

Alig pán hónappal , az unitárius vallás tőrvényes szentesítse után meghalt János Zsigmond a szabadságtisztelő, szelíd, fölvilágosodott fejedelem. Halálos ágyán azzal vigasztalta a jövendőn aggódó Dávid Ferencet : <Istennek gondja volt eleitől fogva és leszen az ő igazságára; támaszt és ad pártfogót, ha emberek által oltalmazni akarja, ha pedig nem; ő maga elég erős és hatalmas arra».
S bizony elkövetkezett az idő, hogy a földi hatalom többé nem pártfogója volt az úr hívséges seregének, hanem halálos ellensége.
Az unitárius fejedelem halála után ketten pályáztak a fejedelmi székre: az unitárius Békés Gáspár és a katolikus Báthory István.
A vetélkedésben az utóbbi lett a győztes.
Báthory István mindjárt uralkodása kezdetén megmutatta, hogy milyen mostoha szívvel viseltetik az unitáriusok iránt. Dávid Ferencet elbocsátotta udvari papságából, az unitárius főurakat letette hivatalaikból és súlyos pörökkel támadta meg.
Báthoryt erre az eljárásra nemcsak a katolikus türelmetlenség, hanem politikai célok is serkentették. Erdély lakóssága akkor már faj szerint is külön-külön egyházba sorakozott. A szászok csekély kivétellel lutheránusok voltak, az oláhság pedig, amely akkor legnagyobb részben műveletlen, jobbágyi sorsban élt, a görög keleti egyháznak volt a híve. Ellenben a magyarok közt voltak: unitáriusok, reformátusok, katolikusok, lutheránusok. Ezek pedig egymással folyton civakodtak és gyöngítették az ország erejét. Báthory véget akart vetni a civódást keltő újításoknak s ezt az unitárius hitelvek visszaszorításával akarta megvalósítani. Az unitáriusok háttérbe szorítása könnyű munkának tűnt föl előtte, mert ezek nem igyekeztek tömörülni s erős, jó törvényekkel magukat megerősíteni. Így aztán Báthory folytathatta támadásait.
Hogy az unitárius vallás terjedését egyszer s mindenkorra megbénítsa  - külföldi példát utánozva - behozta az előzetes könyvvizsgálatot: a cenzusát, ami azt jelenti, hogy ettől fogva csak olyan könyveket volt szabad kinyomatni, amit a fejedelem fölülvizsgáltatott és jóváhagyott.
Dávid Ferencet azonban most sem szállta meg csüggedés. E nehéz időben ilyen biztatással hívja Marosvásárhelyre gyűlésbe papjait: «Hogyha valaha, most különösen szem előtt tartsátok az apostolok példáját, akik midőn a krisztus nevében való szólástól - eltiltattak, imádkozni kezdettek és azáltal megerősödve, nem szűntek meg az úrnak igazságát nagyobb hitbuzgalommal s több sikerrel hirdetni, mint azelőtt».
Hogyha nőtt a veszély, nőtt a bátorsága. A marosvásárhelyi zsinaton még erősebben megtámadja a szentháromságot. Most már kimondja nyíltan, amit eddig homályosan érintgetett: Krisztus valóságos  ember volt, akit nem illet meg imádás.
A szentháromság hívei felzúdulnak emiatt a tanítás miatt. Országgyűlésen kérik a fejedelmet, hogy a vallási kérdésekben ne tűrjön meg több változást és szigorúan büntesse meg az újítókat.
Ez a határozat az unitárius vallásnak a fundamentumát támadta meg. Ám csakhamar újabb csapás következett. Békés Gáspár 1575-ben még egyszer megpróbálta a fejedelemség megszerzését: de ez a próbája is kudarccal végződött. A haragos Báthory csapatosan végeztette ki a Békés-párti főurakat és székelyeket, ezek pedig nagyabb részt unitáriusok voltak.
Az üldözést egy-időre megszüntette egy váratlan fordulat.
Báthory Istvánnak kilátása nyílt a Lengyel királyságra. Jól tudta, hogy Lengyelországban is sok az unitárius: nem akarta azokat az itthon valók üldözésével magára haragítani. Az unitáriusok is éltek az alkalommal és a fejedelemnél kivitték, hogy az országgyűlés tőrvénybe iktatta azt a jogukat, hogy püspöküket mindenkor szabadon, fejedelmi beleszólás nélkül választhatják. A későbbi küzdelmek során ez a törvény volt az unitáriusoknak egyik legfőbb erőssége.

A veszedelmek megsokasodása.

Báthory Istvánnak sikerült a lengyel királyságot elnyernie. Utána öccse: Báthory Kristóf foglalta el Erdély fejedelmi székét.
Az új fejedelem alatt megújultak és megsokasodtak az idők viharai az unitáriusok főlőtt.
A könyv cenzúra behozatala, az újítások eltiltása után most már azzal  sújtják őket, hogy ezután csalt Kolozsvárt és Tordán tarthatnak zsinatot. Könnyű megérteni ennek a határozatnak veszedelmes célzatát. Azt akarták ugyanis elérni vele, hogy  az unitáriusok legnagyobb tömegét: a székelységet elszakítsák az ő vezető és őriző pásztoraitól.
A fejedelem a kálvinistákat is szívesen támogatja az unitáriusok ellen; ide különösen nagy gondja volt a katolikusok érdekeire. Ezek istápolása végett Kolozsvárra és Gyulafehérvárra jezsuitákat igyekszik betelepíteni.
A jezsuiták nagy tudományú, a katolikus hitért élő-haló férfiak voltak, akik egyebek közt arra is fogadalmat tettek, hogy a protestánsokat a régi egyházba minden áron visszavezetni törekednek. Eme céljuk elérésében a ravaszságot, a képmutatást is alkalmazták, de sikereiket mégis inkább annak köszönhették, hogy kitűnő iskolákat alapítottak, amelyeket az előkelő protestáns ifjúság is szívesen fölkeresett. A jezsuitáknak persze volt gondjuk rá, hogy a tudományos oktatás rendjén a katolikus mézeteket is az ifjak lelkébe csepegtessék. Meg aztán kitanult, ügyes szónokok is voltak, akikkel a kevésbé képzett protestáns papok nem igen tudtak megmérkőzni. Maga Dávid Ferenc is kénytelen papjaira ilyenformán panaszkodni: «Ime a fejedelem jezsuitákat telepített be; éppen azért gyakran intem papjaimat, hogy szorgalmasan tanuljanak, nehogy amazok legyőzzék őket ; de nem akarák megfogadni szavamat. Én a jezsuitákat művelt és tudományos embereknek ismerem, akikkel ugyan a magam részéről nem félek megmérkőzni, de  lássanak utána papjaim is, hogy megy tudják állani helyüket azok előtt».
Ennyi támadás közben az unitáriusokra bekövetkezik a legnagyobb baj:
egymás közt is meghasonlanak. 
 Blandrata György az unitáriusoknak egyik fő gyámola, ott élt a fejedelmi udvarban, ismerte a fejedelem gondolkozását, látta azokat a veszedelmeket, a. melyeket a másvallásúak forralnak az unitáriusak ellen. Ő nem volt valami önzetlen ember és bizonyos, hogy a maga vagyonát és befolyását is féltette a gonosz jövendőtől, de magaviseletéből az látszik. hogy az unitárius vallás java is a szívén feküdt. Joggal gondolhatta, hogy a Dávid Ferenc további újításai a végső leszámolásra ingerlik a sok ellenséget, éppen azért Dávid Ferencet megállásra akarta bírni. E célból a maga költségén egy híres olasz hittudóst is hívott be, akit ott szállásolt el a Dávid Ferenc lakásán.
Óvatosságáért okvetlenül dicséret illeti Blandratát, de azt már nem vesszük jó néven tőle, hogy amikor nem sikerült Dávid Ferencet a maga nézetére bírnia, hát ő tüzelte leghevesebben a fejedelmet a főpap megbüntetésére.
- Nem teszem föl rólad, hogy kegyetlenebb légy hozzám, mint Kálvin volt Szervétohoz, vagy amilyennek óhajtottad, hogy ő hozzád legyen - írta Dávid Ferenc Blandratának.
- Ha gondolkozásmódodat meg nem változtatod s ismeretes tanaidat el nem hagyod; az első országgyűlésen, mint újítót, kárhoztatni fognak és elítélnek - válaszolta a dühös olasz.

Dávid Ferenc azonban a veszedelmes időkben sem változtatta meg gondolkozásmódját. Ő csak az eszmét, az igazságot tekintette s kész volt azért mindent, akár életét is kockáztatni.
1578 tavaszán zsinatot tartott Tordán, amelyen 322 pap jelent meg, bizonyságáúl annak, hogy mennyire el volt akkor terjedve az unitárius vallás.
Ez a zsinat - ellenére minden tiltó törvénynek—olyan fölvilágosodott, újszerű határozatokat hozott, hogy azokat a gyakorlatban még mi is aligha fogjuk egyhamar utolérni, akkor pedig valósággal megdöbbentették az elfogult és kis műveltségű embereket.
Bár Blandratának közben sikerült az unitárius papok közül egyeseket így Hunyadi Demetert a következő püspököt—nyíltan vagy titkon a maga pártjára vonnia. a nagy többség ekkor még Dávid Ferencre hallgatott és önérzettel hirdette a fölvilágosodott unitárius tanokat, amelyeket Dávid Ferenc így foglalt össze:

«Isten jóakaratából kezdtük támadni a háromságot és kimutattuk, hogy ez isten igéjével nem egyezik; nyíltan vallottuk, hogy az egy igaz Isten Krisztus atyja, nem három: Atya. Fiú és Szentlélek; ezt a tanítást állhatatosan megtartjuk és azt erősítjük, hogy ebben meg is akarunk maradni. Minthogy istennek ez ismeretét követi a hit, az istentisztelet és imádás : belátjuk, hogy azt, ami csak az egy istent illeti, sérelem nélkül másra át nem vihetjük. Az isten igéje mindig különbséget tesz az atyaisten és Krisztus között. Amit az atya fiának átadott, elismerjük benne; amiket pedig nem: azokról azt véljük, hagy nem kell az Atyától elvennünk. Mivel mi az egy Istennek eme hallgatóink előtt már régen kifejtett ismeretét tartjuk és a már egyszer lerakott alapot tovább építjük, kijelentjük nyilvánvalóképpen, hogy minket újítással bárki is törvénytelenül vádol».

A Dávid Ferenc elítéltetése, halála.

Hiába tiltakozott Dávid Ferenc az újítás, tehát a törvényszegés vádja ellen: Blandrata és társai addig vádaskodtak ellene a fejedelem előtt, hogy: ez végül is pörbe fogja a főpapot.
A pörös eljárás azzal kezdődött, hogy a fejedelem 1579. március 27-én fölszólította a kolozsvári tanácsot, hogy Dávid Ferencet, mint veszedelmes, törvényszegő újítót tiltsák el a papi szolgálattól és a vizsgálat befejezéséig vessék őrizet alá.
Dávid Ferencet a veje, aki a város jegyzője volt, mindjárt a fejedelmi írat megérkezése után értesítette, hogy mi készül ellene. A főpap ágyban fekvő beteg volt, de más napra mégis fölkelt s - éppen vasárnap lévén - két szívre ható prédikációban tájékoztatta híveit a veszedelemről A szerető hívek nyomban elhatározták, hogy mindenáron megmentik papjukat a fogság szégyenétől. Gyorsan követeket küldenek a fejedelemkéz, hogy ne fogassa el papjukat a vizsgálat előtt, ők kezességet vállalnak érte. 
A fejedelem azonban hajthatatlan maradt, sőt kijelentette, hogy az említett két prédikációért is felelősségre fogja vonni Dávid Ferencet.
Egy hónap múlva, a tordal országi gyűlésen kezdték tárgyalni a Dávid Ferenc ügyét.
Ekkor azonban az unitárius magyar nemesség és székelység olyan erélyesen lépett föl főpapja védelmére, hogy a vádlók jónak látták elhalasztani az ítéletet.
Dávid Ferencet addig is, mint valami gonosztevőt, a legszigorúbb őrizet alatt tartották, még orvosát és leányát sem igen engedték a beteg ember meglátogatására!
Ifjabb idézés jött: Dávid Ferencnek Gyulafehérvárra kellett mennie, ellenségei bosszút lihegő táborába.
Keserves búcsút vett édes szülővárosától, lesújtott híveitől, akik zokogva fogták körül induló szekerét.
-	Isten veletek, engem többé nem láttok ? -- tördöste bús, elfúló hangon.

A beteg roppant eltörődött a három napig tantó szekerezéstől, a fejedelem mégis rögtön maga elé rendelte. Még arra sem engedett időt neki, hogy védőket szerezzen magának. Azok, akiket megszólított, a fejedelmi önkénytől megrettenve, sorra kibújtak a védői tiszt alól. «Meglankadott a szeretet, az emberek fiai közt».

Végre vejéhez kellett fordulnia a megalázott főpapnak.
-  Jer fiam, te légy mellettem. Az isteni, akit tisztelek és akinek igazságáért küzdők, velünk lesz.—mondotta.

Ez lehetett életének legfájdalmasabb órája, mikor tanítványi, mint Krisztust utolsó órájában, egymásután cserbenhagyják. A papokat is annyira megfélemlítette a fejedelmi harag, hogy csupán a tordai két pap: Sztárai Miklós és (Óvári Benedek mert vállalkozni az unitárius tanok védelmére.
Abban a palotateremben ültek törvényt Dávid Ferencen, amelyben annyiszor vitatkozott győzelmesen ellenfeleivel. Jelen voltak a fejedelem, a másvallású főpapok, főurak, köznemesség és a jezsuiták egyfelől, másfelől meg vádlók gyanánt Blandrata és társai.
A vádat Kendi Sándor, a kancellár adta elé.
«Dávid Ferenc megszegte azt a tőrvényt, amelyet az újítások ellenhozott az országgyűlés, amikor újabban azt kezdte hirdetni, hagy krisztus valóságos ember volt, akit tehát nem illet meg az imádás».
Így szólt a vád.

Vita indult  meg, amelynek során Dávid Ferenc, majd az ő elfáradása után veje azt bizonyítgatja, hogy az unitárius vallás eddig is tanította a Krisztus ember voltát és nem imádását. Blandrata erre lelketlenül azt vágta a Dávid Ferenc szemébe, hogy mit beszél, hiszen tanítványai, papjai jelentették föl újításért! És hagy szavainak nagyabb nyomatékot adjon, 25 unitárius pappal, akiket megfélemlítéssel, kecsegtetéssel magához hódított, megesküdött, hogy a Krisztus ember voltáról szóló tanításban sohasem értettek egyet Dávid Ferenccel. Csak a nagybányai unitárius pap jelentette ki: <Én nem mondhatom Dávidot újítónak, mert még a váradi disputációbmi is úgy értettük».
A nyílt megtagadás után szavazásra került a sor. Az unitárius nemesség és a székelység Dávid Ferenc mellett nyilatkozott, azonban a kancellár a fejedelem és a maga nevében kijelentette, hagy a Krisztus ember-voltáról szóló tanítások törvénybe ütköző újítások s tűntetésre, kárhoztatásra méltóak.
A tűntetést harmadnap szabták ki Dávid Ferencre.

-	Örökös rabság! - így szólt az ítélet. És a beteg Dávid Ferencet még aznap elszállították a dévai várbörtönbe.

Blandrata tehát könyörtelenül leverte ellenfelét s most már a maga fölfogása szerint vezethette az elárvult nyájat. A kolozsvári hívek azonban egyelőre nem hallgattak rája, mikor arra szólítatta fel őket, hogy új papot válasszanak. Ehelyett a Dávid Ferenc szabadulásáért esdekeltek a fejedelemnél. Hiába, mert ezuttal is süketségre vették kérésüket.
Dávid Ferenc ott senyvedt már a dévai vártorony zordon magányában. Betegségét csak fokozta a fogság gyötrelme. Annyi siker és dicsőség után életének utolsó szaka gyászba, szenvedésbe, megaláztatásba borult. Ám ő a gyötrelmeknek közepette is   s z í v e meggyőződésétől, az igazság szolgálatától el nem tántorodott. A hagyomány szerint halála előtt nem sokkal azt jegyezte föl börtöne falára: «A pápák kardja, a kereszt: s a halál képe: semmi sem fogja az igazságot feltartóztatni. Azt írtam, amit éreztem s amit érzek, bízó lélekkel, igazán hirdettem. Meg vagyok győződve, hogy az én vesztem  után a hamis igehirdetők tanai össze fognak omlani».

1579 november 15-én végre elkövetkezett földi szenvedéseinek vége, őrök halhatatlanságának kezdete. A vár tiszttartója és egy hűséges ápoló temették el Déva határában, ma, fájdalom, ismeretlen helyen. 

Végszó

Azok, akik Dávid Ferencet kiszolgáltatták a fölvilágosodás ellenségeinek: Blandrata és társai némiképpen  kiengesztelték maguk iránt az utókor ítéletét azáltal, hogy az unitárius egyház fönnmaradását a mostoha viszonyok közt is biztosítani tudták. 
Bizony, csak nagy megalkuvások árán, a legsarkalatosabb hitelveknek elhallgatásával történhetett ez!
Ám az unitáriusok - bár a hatalom sajtoló csapása alatt sokáig mást vallottak, mint amit hittek - szívük mélyén századakon át híven megőrizték és ápolták a Dávid Ferenctől örökölt szellemi kincseket. És amikor fölragyogott a szabadságnak napja: világosságra hozták eme fénylő kincseket és dicsőítvén: fölújították a Dávid Ferenc emlékezetét.
1879-ben országra szóló ünnepséggel ülte meg az unitárius egyház a Dávid Ferenc halálának háromszázados évfordulóját; 
1910-ben pedig a négyszázados születési évfordulón olyan fényes, nagyszabású ünnepség zajlott le, amit méltán nevezhetünk világra szólónak, mert Angliának és Amerikának unitárius polgárai seregestől vettek részt benne, s messzi országok szabadelvű egyházai fejezték ki hódolatukat a Dávid Ferenc emléke iránt.
De nemcsak időnként való föllobbanásokban áldják a Dávid Ferenc emlékezetét az ő követői. A Dávid Ferenc Egylet több mint negyedszázad óta gyűjti kebelébe az unitárius hitalapító tisztelőit s buzgón hirdeti a megdicsőült vértanú magasztos tanításait : a fölvilágosodott, de szeretetteljes igaz, önfeláldozó kereszténységet.
Ez a kis könyvecske is a Dávid Ferenc Egylet kegyeletes áldozatkészségéből látott napvilágot.