UNITÁRIUS ARCKÉPCSARNOK 1.
KELEMEN MIKLÓS:   ENYEDI GYÖRGY

MAGYARORSZÁGI  UNITÁRIUS   EGYHÁZ

Kiadja a Heltai Gáspár Kft.
Felelős kiadó: ifj. Bencze Márton

Budapest, 1999. 

Enyedi György
1555-1597

Az Enyedivel foglalkozó - e tanulmányban feldolgozott irodalom meghaladja az ötvenet. Dézsi Lajos A XVI. sz.-beli magvar költők művei 1566-1577 című munkájában megállapítja(l), hogy Enyediről a legtöbb adat Kénosi Tőzsér-Uzoni Fosztó-féle kéziratos unitárius egyháztörténetben található. E munka alapján írja meg Enyedi életrajzát Jakab Elek,(2) s foglalkozik vele teológiai és széphistóriai jellegű munkája nyomán Szilágyi Sándortól kezdve Varjas Béláig számos történész, irodalmár és teológus.
Enyedi születési éve 1555, kelve Nagyenved.(3) Gál Kelemen megjegyzi(4),  hogy ez a dátum - és a helyiség megnevezése is - Uzonitól ered. Ilyen értelemben nyilatkozik Lőrinczi Mihály unitárius teológiai tanár(5); megmagyarázva, hogy Enyedinek származását és ifjúságát azért övezi homály, mert ezekről nem maradt fönn egykorii följegyzés.
Felesége Heltai Gáspár kolozsvári nyomdász Borbála nevű lánya.
Míg Jakab Elek(6) semmit nem tud Enyedi iskoláztatásról, addig Dézsi Lajos(7) föltételezi, hogy Enyedi Kolozsváron jár iskolába, és e föltételezése arra alapozódik, hogy Jakab Elek szerint külföldi útjára a kolozsvári tanács 260 forintos támogatásával indult el.
1571-es külföldi tanulmányútjáról - akkor 16 éves volt - jóval többen tudósítanak. Jakab Elek említett munkájában Uzonira hivatkozva írja, hogy Enyedi Szilvást János támadása elleni védőiratában fölemlíti, hogy másfél évet tanul Genfben s ugyanannyit Páduában. A genfi és páduai másfél éves tanulmányáról szól még két unitárius író: Gál Kelemen igazgató és Lőrinczi Mihály teológiai tanár. A református teológusok közü1 Zovánvi Jenős(8), az irodalomtörténészek közül Dézsi Lajos, Barta János, Klaniczay Tibor(9), Szauder József(10) és Nemeskürtv István(11).
Az Unitárius Élet XXXIII. évfolyamának 5, száma(12) arról tudósít, hogy Genfben Kálvin halála után a Protestáns Akadémia igazgatását a nagyhírű teológus, Béza Theodor veszi át, és tanítványai közé tartozik Enyedi György is.

Dézsi úgy tudja, hogy Enyedi Svájcon és Olaszországon kívül Franciaországban is tanul, de nem közli, hogy hol, mikor és melyik városban. Amíg a felsoroltak egyetértenek Enyedi 1584-1587-ig tartó külföldi tartózkodásával, addig Zovánvi, a francia nyelvű Le lívre recteur Catalogue des etudiants de l'academie de Geneve de 1559-1859 című munka alapján ezt a tanulmányutat 1584-1589 közötti valamelyik évben mondja elkezdettnek. E tanulmányút idejét illetően azonban Zoványi is azonos véleményen van a fent már említettekkel.

Enyedi tanársága

Külföldi tanulmányútja (1584-1587) előtt 1574-1583-ig Enyedi a kolozsvári antitrinitárius iskola tanára. A korabeli kolozsvári antitrinitárius iskola életét Gál Kelemen dolgozza föl kétkötetes, hatalmas forrásértékű munkában.(13) Enyedi György tanári működésének korára jellemző részlete: “A János Zsigmond halála utáni helyzetben a katolikus Báthoriak politikai tendenciájának eredményeként megindul az antitrinitáriusok háttérbe szorítása. Mivel minden egyháznak két fő erőssége a templom és az iskola, az antitrinitáriusok elleni küzdelem is e két síkon teljesedik ki."
Lévén szó Enyedi tanári működéséről, most csak az iskolával kapcsolatos eseményekkel foglalkozunk.
Az iskola elleni nyílt támadás kezdetének esztendeje 1572, amikor a fejedelem - a jezsuiták befolyására - elrendeli a Dávid Ferenc szellemében tanító tanároknak a kolozsvári iskolából való elbocsátását, ami a tanítás színvonalának esését jelentette. A régi, tapasztalt és jól bevált tanárok helvét tapasztalatlan és kevésbé felkészült ifjú tanerők foglalták el, akiknek szakmai tudása és teológiai állásfoglalása is kifogásolható volt. Kolozsvár városa azonban komolyan vette a nevelés ügyét, jellemző, hogy még 1572-ben egy - a bíró vezette - delegációt küld a Gyulafehérváron tartózkodó fejedelemhez, garanciát vállalva a  régi, jól bevált tanárokért és kérve, hogy a fejedelem ne háborgassa a várost a tanítók dolgában.(l4)

Az iskola szigorú ellenőrzése, a tanárok rendeletekkel való megfélemlítése az iskolai nevelés elárvulását jelentette. Tetézte a bajt az anyagi nehézség, mivel a város a tanárokat nem akarta fizetni, a tanulóktól befolyó összeg pedig jóformán csak a létminimumot fedezte.
Gál Kelemen többek között leírja, hogy a tanároknak az abc-t tanuló ifjak évi 25 - az olvasni már tudók 50 - dénárt, míg a tanulmányokban előbbre haladott ifjak egy forintot kötelesek fizetni. A tanárok élelmezése a plébánus dolga. A kedvezőtlen tanítói jövedelmen a város - Enyedi tanári pályafutásának kezdeti évében - már segíteni kíván. 1574. Január 27-én úgy határoznak, hogy a város fizet az iskolamesternek évi 100 forintot, de kiköti a tanítás minőségét és a többi tanerőről való gondoskodást.
Gál Kelemen közléséből az is kiderül, hogy az iskola tanári kara lecsökken. Annak vezetője, irányítója és a tanári kar helyettesítője az iskolamester, aki a nagyobb diákok segítségével tanítja a kisebbeket. Az iskolamesternek a tanítás megszervezése és lebonyolítása mellett védelmeznie kell az új hitet - maga sem rendelkezik minden esetben kiforrott hitnézettel -, így hát nem élhet kizárólag az iskolának. 1580-ban, a március 12-én tartott közgyűlés panaszolja is, hogy az ifjúság katekizmustanítása nem kielégítő, és utasítja a plébánust, hogy minden vasárnap délután a templomban foglalkozzék az ifjúság nevelésével.(l5)
A korabeli tanítási rendszerbe szintén Gál Kelemen enged bepillantást. Elmondja, hogy a tanítás sülypontja a latin nyelv és a görög, valamint a vallás. Rendes körülmények között az iskola élén az igazgató ált. Ő választja vagy ajánlja a tanítókat (lectorokat), vezeti és ellenőrzi a tanítás menetét. Az igazgató, aki elsőnek választ a tanítás idejében, teológiát is tanít.
Az Enyedi Györggyel foglalkozó munkák egyetértenek abban, hogy Enyedi az óvári kollégiumnál a dialektikát tanítja. Jakab Elek szerint(16) a logikának is tanára. Gál Kelemen(17) Székely Sándorra hivatkozva jegyzi meg, hogy Enyedi fáradhatatlan buzgalommal végzi tanítói munkásságát.
Enyedi a külföldi tanulmányútról 1587-ben érkezik vissza Kolozsvárra. Ettől az évtől számítva öt évig igazgatói tisztséget tölt be, Gál Kelemen szerint szigorú rendet és fegyelmet tartva. Jakab Elek és Gál Kelemen Enyedi tanárkodásának évét tévesen 14, igazgatóságának idejét pedig 11 évben állapítja meg. Mint igazgató a hittannak is tanára. Tanári és igazgatói működéséről írja Lőrinczi Mihály(18), hogy előadásait olyan szinten tartja, hogy későbbi ellenfele - Szilvási János - szerint a külföldi tanárok is példát vehetnek tőle.

Enyedi papsága – püspöksége

Jakab Elektől tudjuk(19), hogy Enyedit 1592-ben az antitrinitáristsok püspökké választják.
Püspöki ténykedéséről sok följegyzést nem találunk. Hat esztendei tartó püspöki minőségében minden évben zsinatot hív egybe. Jakab Elek közlése szerint 1592-ben Tordán 1593-ban Kolozsvárt; 1594-ben Kolozsvárt, 1595-ben Tordán, 1596-ban Tordán és 1597-ben Kolozsvárt. A zsinattartást az említett időszakban a fejedelmi engedély az említett két városra  korlátozta. A felsorolt zsinatokon - írja Jakab Elek - az egyházi fegyelem megszilárdítását kielvezi előtérbe s a törvény ellen vétők szigorú büntetését követeli. (Lásd Vajdakamarási Lőrinc esetét(20).)
Papi és püspöki ténykedését Jakab Elek, Boros György és Gál Kelemen nyomán ismerjük. E témakörben Gál Kelemen(21) ismerteti a korabeli magyar és szász unitáriusok viszonyát. Többek között elmondja, hogy amikor az 1560-as években a kolozsvári szószékre a Dávid-párti papok kerülnek, erős viszály robban ki a magyar és a szász polgárok között a templom használata és a papi állás betöltése miatt. Az ügy végére 1568. június 13-án a királyi törvényszék döntése tesz pontot. Ennek értelmében a templom használata és az iskolai tisztségek viselése megoszlik. A szász plébános után magvar, aztán ismét szász következik. A templom a magyar bíró hivatali idején a magyaroké, a szász bíró idejében a szászoké. Hasonló az iskola megosztása is. A magyar igazgatót szász váltja föl, a szászt ismét magyar. A magyar igazgató alatt a tanár szász és fordítva.
Enyedi elődje, Hunyadi Demeter 1592-ben bekövetkezett halála után ismét kiújul az ellentét a magyar és a szász antitrinitáriusok között. Ekkor, a plébánus választás joga a szászoké, akik Jakobinus Bernát által 1588-ban az antwerpeni iskolától Kolozsvárra hozott Erasmus Johannist kívánják plébánosnak megválasztani. A magyarok Enyedi György mellett kardoskodnak olyképpen, hogy mint püspök töltse he a plébánosi tisztséget is. A vita 1593 szeptemberéig húzódott és kompromisszummal zárult.

Az unitárius történetivók foglalkoznak Enyedi szószéki szereplésével és a prédikáció irodalom területén végzett munkásságával is.

Jakab leszögezi, hogy Enyedi mint pap csak a magyar eklézsiát szolgálja, éber őr és hatalmas egyházi szónok. Boros(22) leírja, hogy Enyedi a szószéken ritkán vagy egyáltalán nem foglalkozik dogmai kérdésekkel, beszédeiben a mindennapi élet társadalmi és erkölcsi kérdéseit tárgyalja. Dézsi Lajos(23) a beszédeknek a korabeli állapotokra való vonatkoztatásait emeli ki. Boros a beszédeket mondanivalójukon túl, páratlanul tiszta stílusuk és költői emelkedettségük miatt ítéli értékesnek. Jakab az aktualitást tükröző beszédek közül fölemlíti az Ezékiel 44,26-ra fölépített, Báthori Zsigmond ellen mondott beszédet, amelyben a kolozsvári piacon történő lefejeztetések ellen foglal állást és amelyben a 23 éves fejedelmet Roboámnak nevezi. Egy másik beszédében Zsoltárok 20,2/a-ra építve az Oláhország ellen hadba szálló fejedelem sikereiért imádkozik. Ismeretesek a Hitehagyás és képmutatás; A lágymelegek; Az ünnepnapok megrontói; Az ország helyes törvényeinek meg nem tartói; A hiú dicsvágy; A templomba nem járás; A mások megítélői; A hitbeli vakság ellen szóló nagyhatású beszédei. Hasonló jelentőségűnek ítéli Jakab a betegsége alatt íródott húsvéti, és a naptár megjavításáról szóló beszédét, valamint azt a prédikációsorozatot, amelyben hét vasárnapon keresztül Erdély eltűnt boldogságát siratja (1591 ). Beszédeiben többször is kikel a világi haszonért hitüket változtató főurak ellen.
Boros szerint(24) Enyedi beszédei formailag két-három részre oszlanak. Az alapigét röviden megvilágítja, és néha több vasárnapon keresztül is ugyanarról a tárgyról beszél. Hasonlatai találóak és mások hasonlatainál választékosabbak. Boros emlékezik meg arról is, hogy Enyedi beszédeit halála után nagyon sokáig használják. Lőrinczi Mihály szerint(25) egyházi beszédei öt kéziratos kötetben maradnak fönn. Ezekből négy Erdélyben található, egy kötet pedig Sárospatakon.
Jakab Elek említést tesz Enyedi halotti beszédeiről, arról a négy füzetnyi beszédgyűjteményről, amely összesen százhúsz templomi beszédet is tartalmaz. Ezek a beszédek - írja Enyedi - görög, zsidó nyelvismeretéről, a szentírás és az egyházatyák írásaiban való elmélyüléséről tanúskodnak. Gál Kelemen(26) Kanyaróra hívatkozva említi föl, hogy Enyedi a korabeli Erdély legnagyobb egyházi szónoka, aki tíz év alatt több mint háromszáz beszédet ír. Klaniczay Tibor(27) megemlékezik a XVI. századbeli papolyak a prédikációirodalom megteremtésére tett lépéseiről. Sajnálatosnak ítéli, hogy Enyedi beszédei kéziratban maradnak, pedig ezeknek tartalma változatosabb, mint a más felekezetű társak prédikációi. Bennük gyakran hivatkozik a pogány bölcsekre s esztétikai megformálásuk is töretlenebb másokénál.

Enyedi egyházirodalmi munkássága

Az unitárius köztudatban úgy él, hogy Enyedi a Dávid Ferencet követő korszak legtermékenyebb és leghatásosabb egyházirodalmára, akinek munkái messzemenőlég meghatározzák az antitrinitárius teológia irányát.
Előrebocsátva Bodnár Zsigmond irodalomtörténetének megállapítását, miszerint a korabeli antitrinitáriusok irodalma a kálvinista egyházi irodalommal szemben igen szegény(28) és Klaniczay Tibor 1600-ig terjedő magyar irodalomtörténetének megjegyzését, hogy az antitrinitáriusokat sújtó cenzúra következtében az erdélyi antitrinitáriusok latin munkái csak ritkán juthatnak a nemzetközi nyilvánosság elé(29), lássuk most azokat az Enyedi-féle munkákat, amelyek a fenti megállapítás igazságát támasztják alá.
Enyedi első egyházi-irodalmi jellegű munkája az Oratio funebris.(30)  Ez püspök elődje, Hunyadi Demeter fölött 1592. július 6-án elhangzó halotti beszéde.

Jakab Eleknek(31) erről a halotti beszédről Kénosi Tőzsér János, volt tordai tanár följegyzése alapján van tudomása, de amint megjegyzi, annak 1890-ben már egyetlen példánya sem ismert. Lőrinczi Mihály(32) a halotti beszéd nyomtatásban való megjelentetése felől számol be, de ő is és Dézsi Lajos is osztja Jakab megállapítását, hogy a beszédnek nincs egyetlen fönnmaradt példánya sem.
Enyedinek 1592-ből még egy munkája ismeretes. Ez Heliodoros kalandregénye(33) amit görögről latinra fordított és amelyet ugyanabban az időben Czobor Mihály német fordítása után ültetett át magyar nyelvre. Enyedi a görög regény fordítását Báthori Zsigmond fejedelemnek ajánlotta. A fordítás kéziratban maradt.(34)

A következő évből, 1593-ból ismeretes Enyedi tollából Balásfi Cserényi Mihály szent és megoszthatatlan háromságról írt téziseinek cáfolata (Responsio ad Michelis Chierénvi de Balásfalva assertiones scholasticas de sanctissima et individua trinitate), amelyben - amint Jakab Elek írja(35) - öt fejezetben 49 állítást tárgyal. Ezek az alábbiak: az isteni eljárás, Isten személyének egysége vagy többsége, az isteni személvek viszonya, az isteni személyek tulajdonsága és ismerete, végül az isteni személvekről általában és kiemelten szól. A cáfoló irat létéről tud Zoványi Jenő is.(36) Dézsi úgy tudja,(37) hogy ez a cáfoló irat nem maradt az utókorra. Jakab Elek a kéziratban való fönnmaradásról, Lőrinczi pedig(38) csupán a nyomtatásban való megjelenés bizonytalanságáról tesz említést.(39)

1594-ből Enyedinek két munkája ismeretes.

A korábbi, az év augusztus 4-én keletkezett Craker Daniel besztercei városi jegyzőhöz írt levele, amelyről Lőrinczi Mihály már többször idézett életrajzi tanulmánya tesz említést. A levél, amely a megértő és végtelen vallási türelmet tanúsító püspök lelkébe enged bepillantást, megtalálható a volt besztercei evangélikus gimnázium 1862. évi Értesítőjének 45. oldalán.
A másik Enyedi-munka egy értekezés, amely a korabeli helyzetnek hű tükörképe. Zoványinál olvashatjuk,(40) hogy Enyedi írásbeli polémiát folytat volt tanítványával, az antitrinitáriusból előbb helvét, majd katolikus pappá váló Szilvási Jánossal. Szilvási marosvásárhelyi pap korában, 1593-ban az Effézus 4.1-6 vers alapján tartott prédikációjában tűhegyre szedi az antitrinitárizmust. Enyedi előbb 1593. október 26-án ugyanerre az alapigére felépített beszéddel felel, majd 1594. február 23-án a Responsio ad apologiam Joanni Szilvási című külön értekezés válaszol ellenfele személyeskedő írására. Az értekezés - Zoványi szerint - Szilvási érveinek cáfolata. Jakab Elek megállapítása, hogy a Responsióban Szilvásít hűtlenséggel, vallási viszálykeltéssel, tudatlansággal és istentelenséggel vádolja Engedi. Lőrinczi Mihály arra utal, hogy a polémia anyaga mindmáig kiadatlanul maradt.
1596-ból - mint arról Jakab Elek tudósít - egy töredékes, latin nyelvű munka ismert Enyeditől. Ez az a Socinus Faustoshoz írt Scriptum de invocando aut non invocando in precibus Christo néven ismert levél, melyre a címzett 1596. szeptember 16-án írt terjedelmes választ.
Jakab megítélése szerint ez a nyomtatásban soha meg nem jelent Engedi-levél nem tekinthető önálló munkának. A socinusi válaszlevélből ugyanis az tűnik ki, hogy Socinus fölszólítja Enyedit, hogy fejtse ki véleményét a közte és Dávid Ferenc között fönnálló nézetkülönbségről, előtérbe állítva Krisztus imádásának a kérdését. Bár Engedi kellő óvatossággal és körültekintéssel ír erről Socinusnak, annak válaszleveléből Jakab arra következtet, hogy Engedi kételkedik Socinus gondolatainak helyességében. Megállapítja, hogy Socinus csak néhány, saját céljainak megfelelő kiragadott Engedi-levélrészletre reagál. A levélben lévő Engedi-idézetek tehát csak fenntartással fogadhatók, Socinus írásának célja ugyanis nem a meggyőzés, hanem saját tudásának fitogtatása, ellenfeleinek beárnyékolása és magának győzteskénti beállítása.
Engedi teológiai főműve az 1598-ban kiadott Explicationes locorum Veteris et Novi Testamenti ex quibus trinitatis dogma stabiliri solet című latin nyelven írt könyv,(41) melynek ismertetésével és méltatásával irodalomtörténészeink is meglepően szép számmal foglalkoznak.
A munkát Jakab Elek(42) a kolozsvári sajtó termékének mondja. Rupp Kornél(43) a kiadás évét 1598-ban határozza meg, a kiadás helyének pedig a Heltai-féle nyomdát tünteti fel. A munka megírását illetően az irodalomtörténelem egyértelműen az 1598-ik esztendő mellett foglal állást. Dézsi Lajos(44) azt sejteti, hogy az írás egy esztendővel megelőzi a kiadás évét, de azt nem Engedi, hanem annak halála után püspök utódja, Toroczkai Máté adja ki. A kiadványról Fitz József(45) írja, hogy az impresszum nélkül, de típusairól és díszeiről jól felismerhető módon az ifjú Heltai nyomdájából kerül ki, csaknem 500 lapnyi terjedelemben. A nyomdász - Jakab Elek szerint - Makai Nyírő János. Ferenczi Zoltán, Rupp Kornél, Dézsi Lajos, Fitz József és Gál Kelemen és megemlékezik az első, latin nyelvű kiadás sorsáról. Azt ugyanis, mint tiltott könyvet, Báthori Zsigmond rendeletére nagyrészben elégették. Ezt először Kénosi Tőzsér János XVIII. századi kéziratos feljegyzése említi. E szerint a még raktárban levő példányok estek áldozatul a fejedelmi akaratnak, de - amint Fitz, Szabóra hivatkozva írja - ismeretes a könyvnek 15 fennmaradó példánya.
A könyv másodszor 1619-ben, illetve 1620-ban jelent meg (46)  Ennek történetét részletesen Tóth Kálmán írja le a Kelemen Lajos Emlékkönyvben megjelenő a Könyvnyomtató Makai Nyírő János deák című tanulmányában(47)  Ebből megtudjuk, hogy 1617-ben a Toroczkai Máté lefordította könyv szövegén - a kálvinizmus előretörése következtében beállott új helyzetnek és a szombatosokkal való azonosítása elhántása miatt - módosítanak. Ebben az évben a Heltai-féle nyomda vezetője, Makai Nyírő János, hozzá is fog a könyv elkészítéséhez, de azt a betűk újraöntési munkálatai miatt csak három és év és három hónap elteltével tudja bevégezni. A kész munka címlapja Makai könnyed stílusát tükrözi. A könyv szedésterülete 15x98 mm, laponként 32 sorral. Ez a nagy gonddal kinyomtatott munka csak a lapok számozásában vét, midőn is a 201. lapot a 203. követi.
Tóth Kálmán alapján a könyv felépítése: a címlapot követi az ajánlás, ezt az elöljáró beszéd, majd a azoknak a bibliai helyeknek a fölsorolása, amelyeket a könyv magyaráz. Egy fejezet a sajtóhibák kiigazítását szolgálja.
Az 1619 júniusában elkészült könyv utólagos kinyomási engedélyének megszerzése a legnehezebb feladat. A nehézséget növeli Milotai Nyilas István udvari prédikátor, aki Enyedi könyvének leghevesebb támadója. 1620-ban a fejedelem távollétében, az őt helyettesítő öccse, Bethlen István a könyv megjelenését nem hagyja jóvá. Feltételezhető, hogy Péchi Simon kancellár és a kolozsvári tanács anyagi segítségének tudható be, hogy a könyv 1620-at feltüntető új címlappal, az említett esztendőben - egyházi használatra - megjelenhetett.
Valószínűleg ennek külsejét írta le Soltész Zoltánné. A leírás szerint az Explicationes című munkát egy 42x65 mm nagyságú című metszet díszíti. Ez a G. C. T. betűkkel jelzett metszet Ex Bello Pace, Ex Pace Vubertas felírású körben bőségszarut és kardot tartó Fortunát ábrázol. A medallion két oldalán sávozott alapon delfinfejből kinövő indadísz ívelődik (48)
Ferencz József(49) Lőrinczi Mihály és többen megemlítenek egy 1670-es gröningeni kiadást, amely szó szerint megegyezik az 1598. évivel. Ennek még sorai is azonosak az első kiadáséval. Jakab Elek - Vogt Jánosra hivatkozva - följegyzi, hogy e kiadás olyan hibás, hogy alig található benne hiba nélküli görög szó. Zeltner szerint a könyvet sokan kézzel lemásolják és így terjesztik.
A munkát, amelyet Klaniczay(50) az erdélyi antitrinitárius irodalom legnagyobb hatású könyvei közé sorol, 1684-ben latin nyelven Hollandiában is megjelentetik, és így hozzáférhetnek a fölvilágosodás nyugati úttörői is. A munka, amely Klaniczay szerint szigorúan tudományos, úgyszólván az addigi teljes protestáns teológiai irodalom ismeretében foglalja össze azokat az érveket, amelyek a hagyományos értelmezések cáfolására alkalmasak. Jakab Elek fölemlíti, hogy Bod Péter az Explicationest Basilius 1568-ban Gyulafehérváron megjelenő Egynéhány kérdések a keresztvényi igaz hitről... című munkája kibővítésének tekinti. A könyv felosztásáról ezt mondja: Első az ajánló levél, amelyet a kolozsvári magas köztársaságnak, az Atya Istentől Krisztus által békét és dolgainak szerencsés előmenetelt kíván. Ezt követi az olvasókhoz intézett előszó, mit maga a munka követ. Lőrinczi e munka alapján Enyedit Dávid Ferenc mellett, a század legnagyobb és időben utolsó antitrinitárius polemikusának mutatja be. Munkája híd, amely Dávid antitrinitarizmusából átvezet a XVII. század antitrinitárizmusának fejlődéséhez. Lőrinczi nemcsak az 1599-es könyvégetést említi meg, hanem az 1638. évi Rákóczi Györgyféle antitrinitárius könyvpusztító akciót is. Az unitáriusok Négyszáz év című Emlékkönyve(5l) megemlíti, a könyv Európa-szerte nagy érdeklődést kiváltó vitáit, amelyek fontos szerepet töltenek be az antitrinitárizmus védelmezésében és ismertetésében.
Jakab Elek említett munkájában leírja, hogy Enyedi könyvével kapcsolatban egész irodalom keletkezik, amelyre a kritika mellett a megrovás, a kárhoztatás és a gúny jellemző. Gál Kelemen a református írók buzgóságát emeli ki, akik a meggyőzés helyett a gyűlölettel, a lekicsinyléssel és a gyalázkodással - a kor türelmetlenségére jellemző fegyverekkel - kívánják Enyedi munkájának értékeit kisebbíteni. Tárgyilagosan és a felekezetieskedés szellemét mellőzve írja a pallas Nagy Lexikon Enyedit ismertető része, hogy az Explicationes sokáig foglalkoztatja a hazai és a külföldi irodalmat, és a többnyire negatív jellegű értékelések egész sorát hívja életre.
Jakab szerint a külföldi cáfolók közül a legtudományosabb bíráló Martin Jakab würtenbergi trinitárius akadémiai író-tanár, aki a De tribus Elohim (A három Istenről) című könyvével siet Enyedi cáfolására. Ezen Martin-féle munka 1614-ben íródik(52) Gál Kelemen fölemlíti, hogy Martin a hazai cáfolókra annyira jellemző duma és sértő kifejezések nélkül, végig tárgyilagosan foglalja írásba mondanivalóját. Martin Jakab szerint csak az szállhat szembe eredményesen Enyedivel, aki tökéletesen ismeri a zsidó és a görög nyelvet és megvan benne a kellő vitatkozási készség.
Jakabtól tudjuk, hogy Martin, könyve előszavában csodálatát fejezi ki Enyedi teológiai készültsége felett.
A külföldi, ismertebb cáfolók sorában Jakab Elek és Lőrinczi - Uzonira hivatkozva - a pápa környezetéhez tartozó Penralose Ambrust említi meg, akinek cáfolata 1654-ben jelenik meg Giessenben. A következő tekintélyesebb bíráló B. Justus Feuerbomius, aki Anti Enyedinus címen kétszer, 1654-ben és 1658-ban cáfolja püspökünket. A cáfolók sorába tartozik Weissmen, Thummius Tivadar és az antitrinitárius Raurus Márton, aki a keresztség kérdésében nem osztja Enyedi véleményét.

A hazai cáfoló irodalom, a cáfolók személyének ismeretében sokkal jelentősebbnek tűnik.
Ezek sorában első helyen Milotai Nyilas István, a Tiszán inneni református egyházak püspöke áll, aki két munkában cáfolja Enyedit: 1617-ben A mennyei tudomány szerint való Irtoványban, 1622-ben pedig a Speculum Trinitatisban, amely Gál Kelemen szerint főképpen Dávid Ferenc és Sommer Krisztus nem imádásáról szóló tanítása ellen irányul, de jelentős helyet foglal el benne Engedi cáfolata is. A második munka a közvélemény befolyására az Explicationes kiadási körülményeit helyezi előtérbe, és a munkát úgy állítja be, mint amely még az antitrinitáriusokat is gondolkodóba ejti saját tévelygéseik felől. E munka azonban nemcsak Enyedit gúnyolja, hanem lekicsinylő szavakkal illeti Dávid Ferencet és Blandrata Györgyöt is.
Szentkirályi Benedek 1619-ben az újszövetség védelmére (Vindicatio locorum...) írt munkájában a szentháromság tagadása ellen kell ki. Kifejti, hogy a szentháromság ellenes tanok nemcsak az ország előkelőit, hanem a tudatlan népet és az ifjúság széles tömegét is maguk mellé állítják. A könyv előszavát író Vári Miklós nem kis túlzással fejtegeti, hogy Szentkirályi sikeresen cáfolja Engedi istenkáromlását s védi meg Krisztus dicsőségét. Az ifjúságot arra buzdítja, hogy éjjel-nappal forgassa és tanulmányozza Szentkirályi könyvét.
1638-ban és 1645-ben Gelei Katona István a Praeconium Evangelikum és a Titkok titka című könyvével sorakozik föl az Enyedit cáfolók táborába. Mind a két könyv - írja Gál Kelemen - a fejedelem költségén jelenik meg.
Az első megjelenési ideje egybeesik a dési egyezkedés évével. Ez nagy példányszámban hagyja el a sajtót, elsősorban a külföldi terjesztés céljával. Az első azért marasztalja el Enyedit, mert szerinte Krisztust nem mint örök Istent, hanem mint közbenjárót és főpapot kell imádni. Horváth Cyrill(53) jegyzi föl, hogy a könyvvel Gelei Katona azt kívánja elérni, hogy az antitrinitáriusok Isten ellen égbeordító szájának legyen min rágódnia. A könyvre jellemző, hogy Enyedit tudatlannak, hazugnak, hamisnak és ostobának mondja. Mindez híven tükrözi a könyv tudományos értékét.
Jakab a főbb hazai cáfolók sorában említi meg Pinxner Endre nagyszebeni szász írót, aki Apodemica című könyvében lép föl Engedi ellen. Gál Kelemen Alsted gyulafehérvári tanárt mutatja be, aki 1635-ben Gyulafehérváron megjelenő Prodromus religionis triumphatinis című munkájával Engedi cáfolásán túl Dávid Ferenccel és Socinus Faustussal is foglalkozik, szembeszállva Jézusról vallott nézeteikkel (54)

Lőrinczi Mihály Engedi életével foglalkozó tanulmánya leszögezi, hogy a cáfolók Engedi halála után lépnek föl, tehát nem az élő Enyedivel, hanem szellemével és könyvének mondanivalójával vívnak elkeseredett polemikus harcot. Érdekességként említi Gál Kelemen, hogy a magyar nyelvű cáfoló iratok türelmetlen és durva hangneme a latin nyelvű munkákban némileg letompul. Ezt azzal magyarázza, hogy a cáfolók tartanak a külföldi olvasók elítélő véleményétől. Párhuzamba állítva a hazai és a külföldi cáfolók iratait, szembetűnő a tudományosság, a hangnem és a cél közötti áthidalhatatlan különbség.
Engedi már említett munkáin kívül még három olyanról beszélünk, amely a róla szóló irodalomból ismert. Jakab Elek és Lőrinczi Mihály említi A lengyel ekklézsiák 1574-ki katekheziséhez írt magyarázatát. Ezt a munkát Lőrinczi apokrifnak ítéli, és Jakab Elekkel egyetértve írja, hogy arról Varga Lajos sárospataki hittanár tesz említést “A keresztény egyház történelme" című könyvében.
Dézsi Lajos(55) kéziratban fönnmaradónak mondja Enyedi dogmatikus értekezését, a Symboli apostolid fons et origót.
Gál Kelemen(56) pedig Engedi püspök-hittanár korában írottnak mondja a Tractatus Theologicus című kézikönyvet.

Engedi teológiai álláspontja

Engedi teológiai álláspontjáról Gál Kelemen azt hangsúlyozza, hogy az erdélyi antitrinitárizmusban Engedi az új tudományos iránynak, a hitelvek természettani és filozófiai exegetikájának megalapítója, aki az Isteneszmét ésszerűen és tudományos alapon tolmácsolja. Szerinte Engedi teológiájának köszönhető, hogy Dávid Ferenc eszméje - mondhatni úgy is, hogy racionalizmusa - nem merül feledésbe. Lőrinczi Mihály szerint Engedi kimagasló érdeme, hogy tisztában van a teológiai fölfogások fejlődésével. Teológiai rendszere nyitott, így alkalmas a fejlődésre. Klaniczay Tibor(57) kissé neheztelve szól arról, hogy Engedi az antitrinitárius tanítások dogmába merevítője, s Zoványi Jenő(58) is hibájául rója föl teológiai álláspontjának óvatos körülírását, ami azonban az újítás vádjának elkerülésével magyarázható.

Engedi és a világi irodalom

Enyedinek a világi irodalomhoz kapcsolódásával több és számottevőbb írással találkozunk. Ez azzal magyarázható, hogy a XVI. században kibontakozó világi irodalom iránt nagyobb az érdeklődés, szemben az egyházi irodalommal, amelynek elvontsága, a mindennapi élettől való távolsága, jellege és hangneme messze áll a mai emberek túlnyomó többségétől. Az irodalomtörténet pedig az utóbbiak érdeklődését kívánja szolgálni.
Barta János-Klaniczay Tibor: A magyar irodalom története a felvilágosodásig című - 1950-ben kézirat gyanánt megjelenő - munkában a korabeli magyar irodalomról ezt írja: “Az 1570 utáni években szépirodalmunk fejlődése nagyobb arányú kibontakozásnak indul, s a század utolsó évtizedei a világi epika megerősödését eredményezik. Ez a fejlődés szoros összefüggésben áll a reformáció jobboldalának hetvenes évekre eső megmerevedésével, a feudalizmussal kötött szövetséggel és a baloldali reformációs mozgalmak erőszakos elfojtásával. Elnémul a magyar feudalizmus osztályharcának hangot adó plebejus vallásos irodalom, s ennek szerepét átveszi az a szépirodalom, amely regényes elbeszéléseibe olyan témákat is bedolgoz, amely alkalmasnak bizonyul a társadalmi problémák ábrázolására."
Az említett időszakban a szépirodalom fejlődését jelentősen segíti az újjáébredő humanista szellem. A magyar reformáció plebejus irányzata szakít a humanista irodalommal, az előkelő udvarok és a vagyonos polgárság műveltségével. A reformáció letörése után újból jelentkezik a humanizmus világi szelleme. Íróink itáliai humanisták műveit dolgozzák át, de sokan fordulnak az antik mondavilág felé is. A népi reformációs mozgalom eredménye, hogy tárgyukat magyarul dolgozzák föl, ami azt jelenti, hogy latinul nem tudó olvasóközönségre számítanak. Ezek közé tartozik Enyedi György kinek világi irodalmat képviselő első és egyetlen irodalmi munkája, a Historia elegantissima regis Tancredi filiae, nec non secretarii regis Gisquardi,(59), amely címe ellenére is, magyar széphistória, és, Heltainé kolozsvári nyomdájának terméke(60) 1582-ben. Megjegyzendő, hogy Jakab Elek(61) a munka debreceni megjelenése felől tudósít.
A munka keletkezését illetőleg Szilágyi Sándor Erdély irodalomtörténete(62) és Toldy Ferenc magyar költészet története(63) című művében arról ír, hogy mű Gismunda és Giscardo históriáját dolgozza föl Beroaldo latin szövege alapján 1574-ben. Jakab Elek Enyedi György életéről szóló sokoldalú tanulmánya(64) elmondja, hogy Enyedi históriáját a XIV. század híres olasz költőjének, Boccacciónak Decameron című elbeszélésgyűjteményéből veszi. Ezt a szerelmi történetet Enyedi, külföldi tanulmányútja végeztével, hazatérőben, Bécsben ismeri meg 1574-ben és barátja, Nagyszombati Komáromi Ferenc, kedvéért fordítja át Beroaldo latin szövegéből magyarra.
Jakab Elek leírja azt is, hogy a Decameron a XVI. században már Európa-szerte ismert olvasmány, és azt minden, irodalommal rendelkező nép siet anyanyelvére átültetni. bézsi Lajostól(65) tudjuk, hogy Angliában az első név telep verses átdolgozón túl már ismert Benester, William Walter és Dryden-, Franciaországban Jean Fleury, Németországban von Wyle, Albrecht von Eyle és Hans Sachs feldolgozása.
Ez utóbbi drámát is formál belőle (1516). Itáliában és Angliában tragédiának dolgozzák fel. Leonardo Aretinónak pedig latin prózai fordítása ismert. Dézsi megállapítása szerint Beroaldo ezt szedi disztichonokba, sokat rontva az eredeti novellán a mitológiai elemek bevitelével és az elbeszélés menetét megszakító oktató elmélkedésekkel.
Bodnár Zsigmond irodalomtörténete(66) a munka eredetijét illetően szintén Boccaccióra és Beroaldo Fülöpre utal, és a história teljes címét magyarul így adja vissza: “Igen szép história Tankredus király leányáról, Gismundáról, és az királynak titkos tanácsosáról, Gisquardusról, kik között felbonthatatlan szeretet lévén, halálra adták magukat."
Bartha János és Klaniczay Tibor(67) a mű átdolgozása mellett foglal állást. Szerintük az átdolgozás az eredetitől terjengősebb előadásával és moralizáló részleteivel tér el. Harsányi Zoltán(68) a leglényegesebb eltérést a feudális előítéletek bátor, támadó jellegében látja. Klaniczay-Szauder-Szabolcsi: Kis magyar irodalomtörténete(69) Enyedinek a történetet továbbszövő önállóságát emeli ki.
Jakab Elek - Henrich Gusztávra hivatkozva - elmondja, hogy a história a XVI. századi magyar irodalom egyik igen becses és legrégibb verses elbeszélése, amely Henrich szerint a Beroaldótól átvett tanúságot terjedelmesebben és behatóbban tárgyalja.(70) Ezt bizonyítandó, említést tesz annak különböző időben és helyen való kiadása felől. A históriát kiadták 1577-ben Debrecenben, 1582-ben Kolozsvárt, 1692-ben Monyorókeréken. Toldy Ferenc(7l) nem ismeri a kolozsvári kiadást, ellenben említést tesz egy 1624-es és egy 1737-es ismeretlen helyű kiadásról. Varjas Béla(72) említi, hogy a história a XVIII. század végéig számos kiadást ér meg. Szabó Gyula(73) az 1577-es kiadást ismeri elsőnek s csupán feltételezi, hogy ezt megelőzi egy 1574-es kiadás is. A fentiektől eltérően említést tesz egy 1683-as és egy 1700-as kiadásról. Dézsi Lajos(74) a Szabó említette 2683-as és 1700-as kiadást lőcseinek mondja. Van tudomása egy, a Nemzeti Múzeumban lévő, Fraknói által könyvtáblából kiáztatott 1697 előtti töredékes, a XVIII. századból egy 1737-es, egy 1750-es és egy 1765-ös budai kiadásról. Megjegyzi, hogy ezen kívül több kiadás is feltételezhető, de azokról nincs tudomás. Közlése szerint a história első nyolc versszaka megvan a Csereyné-féle kódexben a teljes szöveg másolatokban fellelhető a Jankovich- és a Lugossy-kódexben is. Klaniczay(75) tud még a Széll Farkas kódexben (az 1630-as évekből) és a Petrovai Miklósék (1670-1672) féle gyűjteményben feltalálható históriáról.(76)
A Benda-Irinyi(77) szerzőpáros az 1577-es debreceni kiadást mondja elsőnek. Klaniczay(78) megítélése szerint a história a kiadások bizonyította népszerűségét annak köszönheti, hogy már a második kiadástól kezdve Engedi szövegének egy teljesen átdolgozott kiadása kerül az olvasó kezébe. Amint megjegyzi, a szöveg sorsa igen szemléletesen példázza az oktató és a gyönyörködtető szándék kettősségét. A betoldott új versszakokban az ismeretlen betoldó Tancredus alakjának bemutatását fejleszti tovább, a szereplők lelki rajzát mélyíti el, s ez az átdolgozói tevékenység az Engedi alkotta história stílusát simábbá és líraibbá teszi. Mindebből Klaniczay azt a következtetést vonja le, hogy az átdolgozók sorában nem említhetjük Enyedit.
Ami az eredeti és az Engedi-átdolgozás különbségét illeti, Jakab arról számol be,(79) hogy Engedi a Beroaldo-féle latín fordítást megtoldja egy öt versszakból álló bevezetéssel, és a kor társadalmi erkölcseire való hatás végett a történetet is öt versszakkal bővíti. Az Enyeditől származó eredeti betoldás Tankréd király lelkiállapotának fölvázolása és Gismundának Vénushoz intézett imája. Lényegében ugyanezt ismétli meg Klaniczay Tibor is, megtoldván azzal, hogy Engedi tovább fejleszti a humanista tanítást, miszerint nem a származás, hanem a műveltség által lesz az ember nemessé. A Kis magyar irodalomtörténet(80) Engedi históriájában egy másik humanista elvet emel ki: a szerelem és a házasság szabadságának a jogát. Az 1694-ben megjelenő Magyar irodalomtörténet 1849-ig(81) című munka ezt így összesíti: Engedi a históriában kifejti a nőnek a szerelemhez való jogát, az öröklött rang vagy vagyon biztosította feudális ideállal szemben a tudás és a jellem által szerzett erkölcsi értelemben vett igazi nemesség gondolatát. Jellemzőnek tekinti az eredetinél jobban hangsúlyozott osztálykonfliktust s az önálló gondolkozást bizonyító társadalmi és erkölcsi igazságszolgáltatásra utaló Tankréd király halálának történetét. Dézsi Lajos(82) Engedi önállóságára hívja föl a figyelmet. Ez Gismunda keresztségben kapott nevében, első férje jellemzésében, a kikosarazott kérők irigységében, a hazautazásban, a kísérő urak megajándékozásában, az elhunyt férj nevének említési tilalmában s Gismunda jegygyűrűjével való foglalkozásban jut érvényre. Engedi ugyanakkor sajátjának mondja a szerelmesek leleplezésének történetét, az aranybetűs koporsót, a meghasonlott király öngyilkosságát. Ezek az önálló részek Dézsi szerint - lélektanilag megokoltak, és céljuk az előadás élénkítése. Nemeskűrty(83) megítélése szerint Engedi a históriában a házasság felől másoknál demokratikusabban nyilatkozik, de amint az Engedi György költészetével foglalkozó rövid tanulmány kifejt(84) ha Engedi el is ismeri a szerelem jogosságát, mégsem szerepeltet annak szemléltetésére - vallásos felfogásának megfelelő - tiszta erkölcsiségű emberpárt.
Jakab a história hiányosságát a nyelv és a verselés gyarlóságában és a túltengőnek mondott didaktikai irányban jelöli meg. Jakab ugyanakkor Engedi mentségéül említi, hogy ezek a kor hibái is, amelyeken a fiatal költő, moralizáló világnézete miatt, nem is akar változtatni. Klaniczay Tibor úgy ítéli meg, hogy Enyedi a históriát akár prédikációként is elmondhatná, és javára írja, hogy e helyett a mintául vett szövegen irodalmi jellegű változtatások sorozataival bonyolítja történetét.
Bodnári a história bőbeszédűségét kárhoztatja, az erkölcsi elmélkedések megnyújtását és a történeteknek mitológiai képekkel való szaporítását. Dézsi Lajos is a bőbeszédűséget ítéli el, de amint megjegyzi, ez a bőbeszédűség nemcsak Enyedinek, hanem a többi átdolgozónak is legfőbb hibája.
Jakab költői szempontból kisebb értékűnek mondja Enyedi átdolgozását Boccaccio, - éppen egyszerűségénél fogva - megindító, kedves elbeszélésénél, de érdekesebbnek Beroaldo hideg, mesterkélt verselésénél. Klaniczay(86) a históriát művészi szempontból a gyengébbek közé tartozónak mondja, míg a Pallas Nagy Lexikon a verselést a századhoz viszonyítva jónak találja(87) Dézsi a Gyöngyösiig példanélkülinek mondott érzelemfestést emeli ki, Szaudler József(88) a munkát a humanizmus eredményeként végbemenő világiasodás állomáshelyének tartja. Nemeskürty szerint a história a részletszépségek ellenére sem képes meghaladni a kortársi színvonalat.
Ami a kiadványok árát illeti, a Benda-Irinyi szerzőpáros említi meg,(89) hogy Gallén János kassai könyvkereskedő hagyatéki leltárából kiderül, hogy a tíz levélnyi 1577. évi kiadás ára 2 krajcár.

Enyedi halála

Enyediről Jakab Elek(90) jegyzi föl, hogy fizikailag gyenge, beteges ember lévén, nem élhetett hosszú ideig. 42 éves korában, 1597. november 24-én távozik az élők sorából. Közvetlen halálát bélköszvény idézi elő. Kósa János, az akkori főjegyző írja az 1597. évi november 29-én felvett consistoriális jegyzőkönyvbe: “Elesett a mi fejünk koronája. Hírneves püspökünk, Enyedi György az Úrban elaludt."
Ugyancsak Jakab Elek révén tudjuk, hogy egyháza néhai püspökének két emléket állít(91) egy márvány sírkövet és egy feliratos réztáblát.
A márvány sírkövet egy hattyú és belevésett jelképek díszítik. Feliratát Toroczkai Máté készíti el és Máté Tamás vési sírkőbe. Ennek szövege az alábbi: “A tudomány példaképe, szent erkölcsök szabályozója és az Isten igéjének legnagyobb magyarázója Enyedi György fekszik e kő alatt, Kolozsvár város első papja, egyházának (vallásának) feje. A föld és a tenger s a mélységes igék e jeles tanítója az egy Istennek volt tisztelője. E városban a gimnáziumnak és Krisztus nyájának kegyes és boldog vezetője két ötévkörön át. Az idő az ezerötszáz és kilencvenhetedik évi futását töltötte be s miután negyvenkettődik életévének gyászos novembere földerült, csöndes halállal mint ki. Híred, neved él és mindig élni fog, míg e föld áll és sarkai forgatják az eget."
Jakab Elek azt is megemlíti, hogy e felirattal teljesen ellenkező, Enyedit és tudományát kisebbítő másik fölirat a marosvásárhelyi református főiskola könyvtárában levő Explicationes könyvpéldányába beírva található. Ennek szövege így hangzik: “A tudomány rühe, veszett erkölcsök szabályozója és a pokolbeli igének legnagyobb magyarázója, Engedi György fekszik e kő alatt, Kolozsvár város tanítója és a csalárdság feje. Feje a pokolnak s jeles tudora a Styx folyó melletti mély pokolnak. Ama városban ásztelője volt a sátánnak s a gimnáziumnak és a sátán nyájának hitvány és semmirekellő igazgatója két lustrumom át. Az idő ezerötszáz és kilencven hetedik évi futását töltötte be s miután negyvenkettedik életévének gyászos novembere földerült, büzhödött halállal mint ki. Tűz, szurok és kénkő élnek és éljenek mindig, míg a föld áll és sarkai forgatják az eget."
E föliratra nézve hadd idézzem Jakab Elek nyomán Uzoni Fosztó Istvánt, aki e szövegre azt jegyzi meg, hogy “íme a kevély és gonosz lélek a megboldogultakkal, azok hamvaival és a boldogult meghaltak lelkével hogyan csúfolkodik s hogy ítéli el azt, aki Urának élt és Őbenne halt meg.
A réz emléktábla ezt a föliratot őrzi: “Itt fekszik eltemetve a tudományáról, elméletéről és kegyességéről híres férfiúnak Engedi György úrnak, az egy Atya Istent és közbenjáró Jézust hívő egyházak püspökének és Kolozsvár kerített város papjának teste, aki az iskolát 6 éven át nagy sikerrel igazgatta s ekkor élete bélköszvény által, kora 42-ik évében kioltotta az Úr 1597-ik évében november 24-én, du. 4 órakor."
A tábla alját csőrében zöld ágat tartó hattyú díszíti. A gazdagon aranyozott réztábláról Jakab Elek jegyzi föl, hogy az másfél századig fekszik a halottal eltemetve, a márványtáblával a földbe süllyedve, melyet a Kolozsvárt 1738-1739-ben dühöngő pestis alkalmával a város sírásói a sír közelében ásva találnak meg. A hagyomány szerint a tábla megvételre ajánltatik a főgimnázium deákjainak, de mert azoknak nincs pénze, és szentábrahámi püspök sem tartózkodik Kolozsváron, a táblát a sírásók egy református aranyművesnek adják el. A tábláról nyert aranyat ő eladja, magát a táblát pedig az engedi református főgimnázium könyvtárában értékesíti. A tábla azután átkerül a kolozsvári unitárius főiskola könyvtárába.

Hivatkozások

1. Budapest. 7. kötet. 473-478. oldal.
2. Engedi György élete. Keresztény Magvető 1890. 3. 4. füzet. 
3. Pallas Nagy Lexikon. Budapest. 1904.
4. A kolozsvári unitárius kollégium története. Kolozsvár. 1935. II. kötet. 386-387. oldal.
5. Engedi György. Unitárius Élet. 1955. 1. sz.
6. Engedi György élete. Ker. Magv. 1890. 3. 4. füzet.
7. A XVI. sz.-beli magyar költők művei 1566-1577. 7. k. 473-478. old.
8. Engedi György lectori működésének és külföldi tanulásának időpontja. Ker. Magv. 1936. 2. füzet 88. old.
9. A magyar irodalom története a felvilágosodásig. Budapest.1950. 
10. A magyar irodalom története 1849-ig. Budapest. 1968.
11. A magyar népnek, aki ezt olvassa. 1975. 196. old.
12. Béza Theodor. Unitárius Élet. 1979. szeptember-október. 12. oldal. 
13. A kolozsvári unitárius kollégium története. Kolozsvár. 1935.
14. A kolozsvári unitárius kollégium története. Kolozsvár 1935. 46. oldal. 
15. A kolozsvári unitárius kollégium története. Kolozsvár. 1935. 386. oldal. 
16. Engedi György élete. Ker. Magv. 1890. 3. 4. füzet.
17. A kolozsvári unitárius kollégium története. Kolozsvár. 1935. 386. oldal. 
18. Engedi György. U. É. 1955. 1. sz.
19. Engedi György élete. Ker. Magv. 1890. 3. 4. füzet.
20. Kelemen Lajos: Vajdakamarási Lőrinc pap. Erdélyi Irodalmi Szemle, 1929., 92-95. p.
21. A kolozsvári unitárius kollégium története. Kolozsvár. 1935. I. kötet. 16. oldal. 
22. Enyedi György. Deák Miklós - Vári Albert - Balázs András Unitárius Szószék. 1910. 1-4. szám.
23. XVI. sz.-beli magyar költők művei 1566-1577. 7. k. 473-478. old.
24. Engedi György. Deák Miklós - Vári Albert - Balázs András Unitárius Szószék. 1910. 1-4. sz.
25. Engedi György. Unitárius Élet 1955. 1. sz.
26. A kolozsvári unitárius kollégium története. Kolozsvár. 1935. II. kötet. 386. oldal.
27. A magyar irodalom története 1600-ig. Budapest. 1964. 528-529. oldal. 
28. Enyedi György élete. Ker. Magv. 1890. 3. 4. füzet.
29. Enyedi György. Unitárius Élet 1955. 1. sz.
30. Régi magyarországi nyomtatványok, 1473-1600. Budapest, 1971. 593. p. 688. (Továbbiakban: RMNY)
31. A XVI. sz.-beli magyar költők művei 1566-1577. 1939. 473-478. old. 
32. A magyar irodalom története 1600-ig. 1964. 528. old.
33. Kenyeres Ágnes: Magyar Életrajzi Lexikon. Budapest. 1967. 429. oldal. 
34. Enyedi György élete. Keresztény Magvető. 1890. 3. 4. füzet.
35. A magyarországi protestantizmus 1565-1600-ig. Budapest. 1977. 127. oldal. 
36. XVI. sz.-beli magyar költők művei 1566-1577-ig. 1939. 473-478. old.
37. Enyedi György Unitárius Élet 1955. 1. sz.
38. A magyarországi protestantizmus 1565-1600-ig Budapest. 1997. 127. oldal. 
39. RMNY 720
37. Kolozsvár története. Pest. 1888. 557. old.
38. Tanulmányok a XVI. század vallásirodalmából. Budapest. 1898.
39. XVI. sz.-beli magyar költők művei 1566-1577. 1939. 7. k. 473-478. old.
40. A magyarországi nyomdászat, könyvkiadás és könyvkereskedelem története. Budapest.1967. 186. oldal.
41. RMNY 836
42. Magyar könyvek Angliában. Unitárius Élet. 1977. jan. 
43. A magyar irodalom története 1600-ig. 1964. 491. old. 
44. Kolozsvár. 1968. 26. old.
45. Lőrinczi Mihály: Enyedi György. Unitárius Élet 1955. 1. sz. 
46. RMNY 1187; 1222
47. Budapest Kolozsvár, 1957, 587-606. p.
45. A régi magyar irodalom története. Budapest. 1899. 436. oldal. 
46. Enyedi György Unitárius Élet 1955-1. sz.
47. XVI. sz.-beli magyar költők művei. 1566-1577. 1939. 7. k. 473-478. old. 
48. A kolozsvári unitárius kollégium története. Kolozsvár. 1935. 386. oldal. 
49. A régi magyar irodalom. Budapest. 1953. 256. oldal.
50. A magyarországi protestantizmus 1565-1600-ig. Budapest. 1977. 125. oldal. 
51. Gulyás Pál: A könyvnyomtatás Magyarországon a XV-XVI. sz.-ban. 1931. 
52. Kolozsvár története. Pest. 1888. 274. old.
53. Különös tekintettel történetirodalmára. Budapest Szemle. 1858. 
54. Pest. 1867.120. oldal.
55. Ker. Magv. 1890. 3. 4. füzet.
56. XVI. sz.-beli magyar költők művei 1566-1577. 1939. 7. k. 47378. old. 
57. Budapest.1891. 328-330. oldal.
58. A magyar irodalom története a felvilágosodásig. 1950. 141. old.
59. Jegyzet: RMNY 514
59. A XVI-XVII. sz. irodalma. Budapest. 1954. 
60. Budapest. 1965. 36. oldal.
61. Boccaccio a XVI. sz.-i költészetünkben. Figyelő. VIII. 92. old.
61. Varjas Béla: Gismunda és Gisnaurdus históriájának első kiadása. Magyar Könyvszemle, 1938, 21-32. p.
62. A magyar költészet története. 1867. 120. old.
63. Balassi Bálint és a XVI. sz. költői. Budapest. 1979. II: kötet 1011. oldal. 
64. A Lugossy-kódex. Magyar Könyvszemle. 1913. 27. old.
65. XVI. sz.-beli magyar költők művei. 1566-1577. 1939. 7. k. 
66. A régi magyar irodalom. Budapest. 1961. 47-48. oldal.
67. A négyszáz éves debreceni nyomda 1561-1961. 1961. 42. old. 
68. A magyar irodalom története 1600-ig.1964. 528-529.
69. Enyedi György élete. Ker. Magv. 1890. 3. 4. füzet.
70. Klaniczay-Szauder-Szabolcsi. Budapest. 1961. 47-48. oldal. 
71. Budapest. 1968. 89-90. oldal.
72. XVI. sz.-beli magyar költők művei 1566-1577. 1939. 7. k. 473-478. old. 
73. A magyar népnek, aki ezt olvassa. Budapest. 1975. 478. oldal.
74. Unitárius Élet 1980. márc.-ápr.
75. A magyar irodalom története. Budapest. 1891. 328-330. oldal.
76. Stop Béla: A magyar kéziratos énekeskönyvek és versgyűjtemények bibliográfiája, 1565-1840. Bp., 1963. 1., 47., 63., 93.
76. A magyar irodalom története 1600-ig. Budapest. 1964. 529. oldal. 
77. Budapest. 1904.
78. A magyar irodalom története 1849-ig. Budapest. 1964. 83. oldal. 
79. A négyszáz éves debreceni nyomda 1561-1961. 1961. 43. o.
80. Enyedi György élete. Ker. Magv. 1890. 3. 4. füz.
81. Erdély irodalomtörténete. Bp-i Szemle. 1858. 165. old.
82. XVI. sz.-beli magyar költők művei 1566-1577. 1939. 7. k. 473-478. old. 
83. Régi magyar irodalom. 1953. 256. old.
84. Enyedi György. Unitárius Szószék. 1910. 1-4. old.
85. Bodnár Zsigmond: “A magyar irodalom története" 1891. 
86. Klaniczay Tibor: “A régi magyar irodalom" 1953.
87. Pallas Nagy Lexikon 1904.
88. Szaudler József: “A magyar irodalom története 1849-ig" 1968. 
89. Benda-Irinyi: “A 400 éves debreceni nyomda 1561-1961" 1961. 
90. Jakab Elek: “Kolozsvár története" 1888.
91. Jakab Elek: “Kolozsvár története" 1888.

Engedi Györggyel foglalkozó magyar nyelvű irodalom

1. Milotai Nyilas István: A mennyei tudomány szerint való Irtovány. Debrecen. 1617.
2. Gelei Katona István: Titkok titka. Várad. 1645.
3. Szilágyi Sándor: Erdély irodalomtörténete. Különös tekintettel történetirodalmára. Budapesti Szemle. 1858.
4. Toldy Ferenc: A magyar költészet története. Pest. 1867. 
5. Jakab Elek: Kolozsvár története. 1888. Kolozsvár
6. Jakab Elek: Engedi György élete. Keresztény Magvető. 1890.
7. Bodnár Zsigmond: A magyar irodalom története. Budapest. 1891.
8. Ferenczi Zoltán: A kolozsvári nyomdászat története. Kolozsvár. 1896.
9. Rupp Kornél: Tanulmányok a XVI. század vallási irodalmából. Budapest. 1898.
10. Horváth Cyrill: Régi magyar irodalom történet. Budapest.1899. 
11. Pallas Nagy Lexikon. Budapest.1904.
12. Kanyaró Ferenc: Abrugyi György könyvnyomtatónk zsoltárfordító-e? Keresztény Magvető. 1908.
13. Pintér Jenő: A magyar irodalom története. Budapest. 1909. 
14. Boros György: Engedi György. Unitárius Szószék. 1910.
15. Henrich Gusztáv: Engedi György: Tancredus király leánya Gismunda és Gisquardus széphistóriája. Budapest. 1912.
16. Szabó Gyula: Lugossy-kódex. Magyar Könyvszemle. 1913.
17. Gulyás Pál: A könyvnyomtatás Magyarországon a XV. és a XVI. században Budapest. 1931.
18. Boros György: Szertartások és vallási szokások az unitárius egyházban. Keresztény Magvető. 1932.
19. Szerb Antal: A magyar irodalom története. Kolozsvár. 1934.
20. Gál Kelemen: A kolozsvári unitárius kollégium története. Kolozsvár. 1935. 
21. Zoványi Jenő: Engedi György lectori működésének és külföldi tanulásának időpontja. Keresztény Magvető. 1936.
22. Dézsi Lajos: A XVI. századbeli magyar költök művei 1566-1577. L. Régi Magyar KöItoNk Tára. Budapest.1939.
23. Zoltán Sándor: Unitárius vallás és unitárius hiszekegy. Keresztény magvető 1940.
24. Varjas Béla: Enyedi György Gismunda és Gisquardus széphistóriája. Kolozsvár. 1942.
25. Buzogány Kálmán: Mi unitáriusok kevesen vagyunk, de mindenütt ott vagyunk. Unitárius Élet. 1948. augusztus.
26. Buzogány Kálmán: Adjunk unitárius szellemű Bibliát népünk kezébe. Unitárius Elet. 1948. december
27. Klaniczay Tibor: A régi magyar irodalom. Budapest. 1953.
28. Harsányi Zoltán: XVI-XVII. század irodalma. Budapest. 1954. 
29. Lőrínczi Mihály: Enyedi György. Unitárius Élet. 1955, január.
30. Soltész Zoltánné: XVI. századi kolozsvári könyvdíszek. Budapest. 1957.
31. Toth Kálmán: Könyvnyomtató Makai Nyírő János deák. L. Kelemen Lajos Emlékkönyv. Bukarest. 1957.
32. Benda-Irinyi: a 400 éves debreceni nyomda 1561-1961. Budapest. 1961.
33. Stop Béla: A magyar kéziratos énekeskön5~•ek és versgyűjtemények bibliográfiája. 1565-1840-ig. Budapest. 1963.
34. Szász János: A baranyai unitárizmus a XVII. század végén. Unitárius Élet. 1964. március.
35. Klaniczay Tibor: A magyar irodalom története 1600-ig. Budapest. 1964.
36. Fitz József: Magyarországi nyomdászat, könyvkiadás és könyvkereskedelem története. Budapest. 1967.
37. Kenyeres Ágnes: Magyar Életrajzi Lexikon. Budapest. 1967. 
38. Négyszáz Év. Emlékkönyv. Kolozsvár. 1968.
39. Szaudler József: A magyar irodalom története 1849-ig. Budapest. 1968.
40. Nemeskürty István: A magyar népnek, aki ezt olvassa. Az anyanyelvű magyar reneszánsz és barokk irodalom története 1533-1712. Budapest. 1975. 
41. Ferencz József: Magyar könyvek Angliában. Unitárius Élet. 1977.
42. Zoványi Jenő: A magyarországi protestantizmus 1565-1600. Budapest. 1977. 
43. Bitay Ilona: Christian Schaesius irodalmi munkásságának magyar vonatkozásai. L. Csetri-Jakó-Tonk: Művelődéstörténeti tanulmányok. Bukarest. 1977.
44. Tarnócz Márton: Erdély művelődése Bethlen Gábor és a két Rákóczi György korában. Budapest. 1978.
45. Varjas Béla: Balassi Bálint és a XVI. század költői. Budapest. 1979. 
46. Varjas Béla: Béza Theodor. Unitárius Élet. 1979. szeptemberoktóber.
47. Varjas Béla: Enyedi György költészete. Unitárius Étet. 1980. március-április. 
48. Bod Péter: Magyar Atheneas. Budapest. 1982.