JÉZUS  EMBERARCA

Elmélkedések  az élet fejedelméről.

Irta:  SZENT-IVÁNYI SÁNDOR

SCIENTIAE THEOLOGICE MAGISTER (HARVARD)
KOLOZSVÁRI UNITÁRIUS LELKÉSZ

Cluj  Kolozsvár
Minerva Irodalmi és Nyomdai Műintézet  R.T.
1929.

	TARTALOMJEGYZÉK	

Előszó - - - - - - - - - ----------------------1.
Az idők teljessége -- - -- - - -	- ---------3
Jézus csodálása - - - - - -- --------------- 5
Balga szüzek - - -- - - -- --- --------------8 
Jézus születése - - - - -- - -	- -----------10
Megtartó született - - - - - -- -----------10
Jézus élete - - - - - - - -- ----------------12
Az Ivástudó és Jézus - - - - -	- -------13
Jöjjetek pihenni - - - - - -- -------------15
A XI-ik parancsolat - - - - -- ----------18
A tékozló fiú bátyja - - - -- - ----------20
Jézus élete. (Folytatás.) - -- - -- ------23
Jézus felmegy Jeruzsálembe - - -- ---25	
Az élő és a halott Jézus - - - - ---- ---28	
Péter, a szikla - - - - - - ---- -----------31	
Pál a tövishordozó - - - --- - -- -------35	
János, a szeretet apostola - - -- -- ---38

Előszó

Ennek a könyvecskének a címe: Jézus  emberarca, - nem kíván vágás lenni sem jobbra, sem balra. Lesznek talán; akik ennek a szónak kihangsúlyozásából: ember - következtetéseket fognak levonni, mielőtt el is olvasták volna magát a könyvet. Jobb oldalról talán az lesz a vád, hogy  Jézus e m b e r arca a Jézus   i s t e n arcának lehetetlenségét akarja bizonyítani. Viszont baloldaliak esetleg kellemetlen érzésekkel kérdik majd meg: "Hát van másféle arca is Jézusnak?”  Pedig nem fog az olvasó teológiai vitatkozásokat találni ezeken' a lapokon.
A Jézus istensége körül kétezer éven át állandóan kísértõ szellemi harcok mindent termettek csak áldásos eredményt, élõ hitet nem soha. Ma már, merem hinni, hogy elült ez a harc kissé.  Az unitáriusokat úgy jellemezni, mint akik a Jézus istensége - és testi f eltámadása elleni örökös tiltakozásban élik meg hivatásukat, téves. Az unitáriusok és az úgynevezett “ortodox” egyházak között a különbség nem ez. A különbség egyedül az, hogy míg más felekezetű keresztény testvéreink e tételre látszanak alapítani mindent, addig mi ezt a történelem kérdésének tartjuk csupán.  Isten volt-e Jézus vagy ember? Feltámadott-e vagy nem? A mi kérdésünk nem ez. Hogyan lehet az élet áldás-csúcsához, a vallásos tapasztalat gazdagságához, Istennel való személyes találkozáshoz eljutni? Ez a mi kérdésünk. Erre a kérdésre szeretnék felelni ezeken a lapokon. Ennek a kis könyvnek a célja tehát nem teológiai, nem dogmatikai s nem történelmi lándzsatörés.  Alázatos vallomás kíván lenni arról, hogy a zúgó életárban egyetlen szikla áll, amelyben megkapaszkodhatunk, hogy a lelkiekben naponta felsíró kérdésekre egyetlen egy van, aki felel, s hogy Isten utáni vágyakozásunkban csak egy olyan vezető hív, akiben megbízhatunk: a Názáreti Jézus.  Legyen valaki bármily vallású, abban mindnyájan megegyezünk, hogy volt Jézusnak emberarca. Csodálatos, lángokkal és mélységekkel tele arc, amelyről megvilágosodó titkok, Isten ismeretének fénye sugárzik felénk. Ez az arc nekünk minden. Mosolyából, vagy borújából okulunk s úgy fordítjuk létünk hajójának kormánykerekét, hogy az mindig arra felé tartson, amerre ő hív: Isten felé!
A magyar unitárius család számára írtam ezt a könyvet, annak a magyar unitárius családnak a számára, amelynek a szobáiban újabban nem látok Bibliát, amely az imakönyvét, ha van, következetesen otthon felejti, s amelynek egész vallásos élete a legjobb esetben, hetenként egyszeri templomba járásban látszik kimerülni.
	S a magyar unitárius családok között is különösképpen a szórványokban élő hívek azok, akikhez ezekben a sorokban szólani szeretnék. Kik ezek a szórványban élő hívek? Rendesen azokaz szoktuk így nevezni, akik távol élnek unitárius egyházközségeinktől s így lelkészi gondozásban nem részesülhetnek. Ám nem kell nagyon távol élni bármelyik egyházközségtől ahhoz, hogy valaki teljes mértékben nélkülözze ezt a mindennél fontosabb lelki gondozást.  Különösen városon lakó testvéreink azok, akik ha van is templom és lelkész városukban, igen keveset vagy semmit sem élveznek a lelkész személyes irányító, vigasztaló és gyógyító munkájából. A modern élet sokoldalúsága, elfoglaltsága és üzletszerűsége csaknem lehetetlenné teszi a városi lelkész és hívek számára ezt a lelki érintkezést. Amíg katolikus testvéreink húsz-harminc pappal, szerzetessel, nővérrel s főként a gyónás intézményével gondoskodnak e lelki találkozásról, addig nálunk egy, legfeljebb két lelkész kellene, hogy a nagy város számtalan utcájában minden hívével találkozzék, foglalkozzék a konvencionális beszélgetésen felül lelkileg is. Ezért lehetne bármelyik városi protestáns és unitárius egyházközség híveinek csaknem ötven százalékát szórványnak nevezni. De a falusi gyülekezetek nagy százaléka is lelki szórványnak nevezhető, ha figyelembe vesszük, hogy a mindennapi élet nehézségei annyi kérdést elintézésre váró gazdasági és gyakorlati ügyet dobnak elénk napról napra, hogy még a híveivel naponként találkozó falusi lelkész sem tud e gyakorlati kérdések miatt, lelkileg is foglalkozni híveivel a kellő mértékben. Megírtam hát ezt az igénytelen kis könyvet, nem azért, mintha azt hinném, hogy ezzel már ez a nehéz kérdés megoldást is nyert, hanem azért, hogy az első lépést megtegyük végre ebben az irányban.
	Két kérésem van az olvasóhoz. Egyik az, hogy olvassa el ezt a könyvet, úgy ahogyan azt az elmélkedések beosztása megkívánja. Másik kérésem pedig ez: menjen tovább azon az úton, amelyen olvasás közben elindult. Nem lezárt, örök igazságok állanak ebben a könyvben, hanem elmélkedések, azzal a céllal, hogy közösen elindulva, újra szétváljunk. Mindenki  menjen tovább a saját lelke szava szerint. Csak az elindulás és a cél közös. Ami közbül van, a “nagy kaland”, az élet – az lehet tövises út, vagy rózsával rakott ösvény, de egész bizonyosan olyan utazás, ahol mindenki maga váltja meg a jegyét.
	Induljunk hát meg együtt ezen a minden másnál szebb és magasztosabb úton. Ne csüggesszen minket nehézség, vagy elhomályosodó végcél. Olyan az emberi elme, mint egy ködben tévelygő hajó,  amelynek egyetlen vezetője a távoli világító torony fel-felcsillanó fénye. Tartsunk csak feléje, s ne forduljunk más felé, ha percre el is tűnik szemeink elől. Körül fordul a láng s újra visszatér. Isten nem hagyja el az utána vágyakozókat, félúton eléjük siet s megmutatja az utat. Az Ő áldása legyen mindannyiunkkal.

Kolozsvár, 1929. November hava.
									SZERZŐ
		Az idők teljessége.

	A názáreti Jézus születését megelőző éveket így szokták emlegetni: az idők teljessége. Mit jelent ez a kifejezés? Eljött az időknek ama teljessége. Más volt ez a kor, mint az azelőtti? Rosszabb volt, vagy jobb esetleg?
	Négy körülményt szoktak felhozni ennek a kifejezésnek a magyarázatára. A római politikát, a pogányságot, a görög bölcseletet és a judaizmust.
	A római világuralomról mindenki hallott már bizonyára. Soha azelőtt, vagy azután egy nép, egy állam nem volt oly hatalmas és oly kiterjedt, mint Róma épen ekkor. Róma előtt is voltak világbirodalmak. Egyiptom, Perzsia, Babilonia mind igen hatalmas birodalmakat alkottak valamikor s Nagy Sándor meghódította valamennyit. Ám egyik sem versenyezhetett Rómával, mely viszont mind e volt birodalmakat magába olvasztotta, letiporta. S ezeken felül még más országokat is. Az akkor ismert művelt világ Róma sarui alatt görnyedt Ázsia bensejétől a britt szigetekig. Ám úgy járt Róma, mint a legtöbb gazdag ember, aki egész életén át kincseket harácsol össze, s amikor már minden az övé, nem tudja, hogy mit kezdjen ezzel a gazdagsággal.  A római politikai és a római kard mindent megszerzett már, ami megszerezhető volt abban az időben, s most megpihent egy percre, hogy elhatározza: mit tegyen ezzel a tömérdek néppel, országgal, birodalommal ezentúl?
	A pogányság kora volt ez a megpihenés. Pogánynak nevezett Róma mindenkit, aki nem volt római, de ép oly pogánynak nevezte az egyiptomi a nem egyiptomit, a görög a nem görögöt, s a zsidó a nem zsidót. Kik voltak hát a pogányok? Mindannyian.  Ennek az óriási birodalomnak nem volt hite. Róma ugyan megpróbálta átformálni a maga képére a meghódított népek isteneit, viszont a maga bálványait odaállította a  leigázott országok fővárosainak tereire. Légió volt már a kisebb és nagyobb istenek száma, csak a hívők voltak kevesen.
	A görög bölcsészet csodálatos magasságokig emelkedett. Az ész hatalmát nyugodtan össze lehetne hasonlítani a római kard hatalmával s a görög bölcsészet elterjedése versenyzett Róma kiterjedésével. Szokrátész, Pláton, és Arisztótelész nagyságát sem azelőtt, sem azután nem múlta felül senki. Ám a görög filozófia fénye nem melegített. Éppen azoknál a pontoknál hagyta cserbe híveit, ahol azok igazán vágytak volna vezetőkre. Az élet értelme, a halál felelete, a születés célja, és a jövő élet lehetősége  nem oldódott meg ebben a nagyszerű gondolat-birodalomban sem, s a gyönyör vagy a közömbösség hirdetőivé degradálta a nagy mesterek próbálkozó filozófus-tanítványait.  Megoldás-e a gyönyörről prédikálni annak, aki feleletet keres és a közömbösségről a  fájdalmában vonaglónak? Nem. Legfeljebb ellenszer s még ilyennek is gyenge.
	A judaizmus Palesztinába vezet minket, ebbe a parányi kis országba, mely területéhez mérten nagyobb fénnyel lobog a világ előtt már majdnem kétezer éve, mint bármely más ország ennek a földtekének. Mi tette oly egyedülállóan naggyá ezt a kis országot és annak lakóit, Izraelt? Az, hogy volt törvénye. A sinai hegyen szerzett törvény felülemelte ezt a népet a pogányság úttalan tömegein. Később Jézus halála után szétszóródik Izrael s örök bolyongó lesz a Salamon temploma körül összekovácsolt nemzet! Miért? Ismét csak  a törvény miatt. Összetévesztették a törvény betűit annak lelkével. Isten azért adta e törvényeket, hogy azok segítsék a pusztában, a lelki és fizikai pusztában bolyongó népet.  A judaizmus pedig arra használta ezeket a törvényeket, hogy börtönbe zárja velük a lelket. Mi a judaizmus? A letiport zsidó nép álmodik. Úgy érzi, Isten valami különös magasztos feladatot ruházott rá, választott népévé tette, hogy a lelki pogányságban elő világ előtt világoljon. Amikor Róma sarui már Jeruzsálem közepén jártak, akkor is az eljövendő dicsőségről álmodott ez a nép, amelyet elhoz számára valami Cézár-szerű hős, a Messiás. S azt gondolták, a törvény betűinek szószerinti betartása fogja megszerezni nekik úgy a Messiást, mint a dicsőséget. Judea és Galilea minden férfia és nője szomjazott s a főpapok és írástudók törvénnyel akarták eloltani ezt a szomjúságot.
	 Az idők teljessége pedig ezt jelentette:
	Ez a négy tényező, a római politika, a pogányság, a görög bölcsészet és a judaizmus, tanácstalan, ösvénytelen, száraz sivatagokba vezette az emberek lelkét. Közönyösek, fásultak, vagy pedig minden felcsillanó láng után rohanó rajongók lettek az emberek, s csak egyben egyeztek meg mindannyian, abban, hogy titokban vagy nyíltan, mindannyinak Isten után sírt a lelke. 
	Gondolkozzunk egy percig, keresztény testvéreim, nem hasonlatos-e az a  kor a mi jelenlegi állapotunkhoz?
	Most pedig vonuljunk vissza mindannyian lelkünk templomába és végezzünk Istentiszteletet. Mondjunk el mindenekelőtt egy kis imádságot, ilyenformán:
	Mindenható Isten, imáink meghallgatója: fohászkodásunk téged keres. Ebben a nagy világban nincs senki más, akihez meneküljünk, egyedül Te. Akiben vagyunk meg nem csalatkozik, akiben szívünk meg nem csúfoltatik, egyedül te vagy. Áldunk Atyánk, hogy éreznünk engeded a Te atyai jóságodat.
	Az élet útjairól jövünk Hozzád sok tévelygés után. Sokáig azt hittük, hogy minden, ami van,  a mi céljainkat szolgálja, s nekünk segít. Elmerültünk a nagy természet csodálásában,  s azt hisszük velünk örül, vagy velünk búsul, sorsunk változása szerint. Azt hittük a természet gyermekei vagyunk, s leborultunk előtte. Ám sajgó szívvel vettük észre, hogy nem érti a természet az emberi szív mélységeit s összetiporja lelkünk bimbózó virágait. Mikor szívünkben sírt a gyötrelem, a víg természet szemünkbe nevetett.  A sírhalomra, melynél szívszakadva sirattuk elveszített kedveseinket, a nap mint valami pajkos gyermek, táncoló sugarakat szórt, s kinevetett. Mikor pedig lelkünkbe öröm költözött, a természet siratóra vált arca ránk zokogott. A menyasszony fehér fátyolára hervadt levelet sodort az őszi szél, s a játszó gyermek nevető szemeit porral töltötte meg, hogy könnyezett belé.
	Aztán az élet országútjaira vetettük magunkat, s kerestük az igazság, a szeretet és az irgalom elszórt magvait. S íme, látnunk kellett, hogy míg némelyik diadallal hág fel az öröm tündöklő csúcsaira, a másik lent vergődik a porban szárnyaszegetten. Míg az egyik dúskál a földi javakban, addig a másik véres vertéket hullat a mindennapi kenyérért. Önzés, ridegség, felemelt ököl és átok fogadja az ajtókon bekérezkedő koldust, s csak a hívságos külső nyer meghallgatást.
Kerestünk, sokáig kerestünk, Atyánk, s mégis Te találtál meg minket, nem mi Tégedet: Ha az örvény szélén meg nem dobbantod a szíveinket, ha a pusztaságban bolyongó lelkünk előtt fel nem derül távolról, elveszően, de édes melegséggel a mosolyod, hova mehettünk volna, mi gyarló keresők?  S azóta mindig csak erre vágyunk, újra látni a Te szent mosolyodat. Hadd legyen hideg a természet, hadd legyen hivalkodó az igazságtalanság, csak Te ölelj magadhoz minket és taníts meg járni a lelki útakon. Tudjuk, Atyánk; hogy Te jobban szereted a gazdagszívű szegényt, mint egy szegényszívű gazdagot és szívesebben fogadsz egy királylelkű koldust, mint ezer kolduslellkű királyt !
Engedd hát, hogy követhessük azt, aki ennek a lelki útnak Általad küldött tanítómestere, a názáreti Jézust. Hadd szegődhessünk a nyomába, ismerhessük meg őt, hogy rajta keresztül megismerhessünk Téged, és eljuthassunk Hozzad! Hisszük, hogy Ő volt a Te legjobb és legigazabb fiad, akit azért küldtél, hogy megkeresse s Hozzád vezessen az eltévedt testvéreket: minket. Imádkozunk hát azzal az imával, amelyre ő tanított eképpen: 
Miatyánk, ki vagy a mennyekben, szenteltessék meg a Te neved, jöjjön el a Te országod, legyen meg a Te akaratod, mint a mennyben; úgy a földön is. A mi mindennapi kenyerünket add meg nékünk ma. És bocsásd meg a mi vétkeinket, miképpen mi is megbocsátunk azoknak, akik ellenünk vétkeztek. És ne vígy minket kísértésbe, de szabadíts meg minket. a gonosztól, mert Tiéd az ország és a hatalom, és a dicsőség, mindörökké Ámen.

Most pedig figyeljetek a szent leckére, amelyről ez alkalommal elmélkedni fogunk. Így hangzik: " . . . előtte megy vala Jézus, ők (a tanítványok) pedíg álmélkodának és követvén őt félnek vala." Márk evangéliuma tizedik részének 32-ik verse. Olvassuk el,  azután pedig elmélkedjünk együtt. 

		Jézus csodálása.
				Mk 10,32

Mindig irigyeltem azokat az embereket, akik rabjai tudtak lenni egy eszmének. János apostolt, aki a pogány világ zűrzavarai, egymást gyilkoló kegyetlenségei között ennek az egy mondatnak volt a prófétája: Fiacskáim, szeressétek egymást! Pált, Jakabot, Pétert, a középkor szentjeit, s a reformáció vértanait, akik a világ zajló hullámai között egy dallal ajakukon, egy névvel lelkükben, egy arccal a szemük előtt áteveztek minden veszélyen, s nyugodtan néztek a holnap elé. Ó, mert micsoda erő az élet szerteágazó útjai előtt tétovázva álló ember számára egy ilyen eszme! Szerteágazó utak, ez a mai élet  képe ! Megállunk fáradtan, s szemeink elolvassák az útjelző feliratokat. Ez az út a városba viszen, ahol ismeretlen örömök s ismeretlen veszélyek várnak reánk. Az virágos mezőkre hívogat, ahol megittasul az ember a szirmok és illatok szimfóniájától, de mikorra magához tér, kiábrándulva látja, hogy elhervadtak a szirmok, elszállt az illat, s ami ott maradt a hideggé vált őszi tarlón, csak bogáncs! A harmadik út könyvekkel s tudománnyal megrakott szobát jelez, ahol eltemetkezhetik az ember, elmerülhet rég letűnt korok történeteiben, vagy elszállhat a világegyetem titkai közé a betűk szárnyán, míg egyszer arra ébred, hogy a hajnali fény füstölgő gyertya kialudt kanócára önti sugarát, s a rengeteg sok tudomány között jussát követeli egy elhanyagolt, érző emberi szív.  S minden útjelző egy-egy újabb hívogatás, egy-egy újabb nekivágás, egy-egy újabb kiábrándulás. Ó, boldog az ember, aki egy eszmével a szívében indul neki a világnak, nem keresgél, nem próbálja végig minden útjelző csábos távlatát, hanem megfogózkodik abban az egy eszmében, s megindul a sok út közül azon az egy bizonyoson.
Sokáig kérdeztem magamtól, hogy jutnak el ezek az emberek egy-egy ilyen biztos útirányhoz, mi tudja őket úgy hozzáláncolni egy eszméhez, hogy attól megválni nem is akarnak többé? Mert ebben a mi szabad világunkban olyan nehéz lett rabbá lenni. Mintha csak a lerombolt régi börtönök átka kísérne mindenütt, minket modern embereket, akik hogy a múlt babonáitól és kötöttségeitől megszabaduljunk, mindent össze törtünk, ami rabláncainkra emlékeztetett! Úgy jártunk, mint a tékozló fiú, ki szűknek érezte az otthoni tájat, és elviselhetetlennek az atyai kezet; s aztán a nagy világ nagy szabadságából remegő szívvel vágyott, szaladt haza, hogy legalább béres legyen ott; ahol valamikor úr is lehetett volna. Úgy jártunk, mint egy házasember, aki nyűgnek érezte a család vállaira nehezedő terhét, s aztán nem lelte helyét az üressé vált ház gondnélküli, de hideg magányában. Úgy jártunk, mint egy üstökös, mely szabadság utáni vágyában elszakadt a naptól, s most nyugtalanul bolyong a világűrben, társtalan, idegen bolygók játékszereként, s hiába vágyik elhagyott napjának drága melegére vissza.
       Az emberiség ma már kiáltva néz eszmék, személyiségek melege után, rabbá szeretne lenni, hogy úr lehessen legalább saját maga fölött. Ezért mindez a sokféle út, sokféle próbálkozás, hogy rabokká lehessünk mi, bolyongó, tétova szabadok.
S a kereső világ szemei előtt fel-fel tűnik természetesen, törvényszerűen a názáreti Jézus arca. Úgy jön, mint ahogyan a nap megjelenik az égen. Jézus úgy hozzátartozik a mi lelkünkhöz, mint a nap a mi földtekénkhez. Csak mi nem tudunk őhozzá tartozni eléggé.  S  miért nem tudunk?  Hiszen minden vasárnap elemlegetjük a nevét, elménkben elintézzük, hogy ő volt a legnagyobb tanító mester, aki valaha is élt s bebizonyítjuk egymásnak a logika törvényeivel, hogy az ő tanításainak követelésében rejlik a boldogság titka. S mégis, olyan kevesen tudnak  tanítványaivá lenni, rabbá lenni a názáreti Jézus lábainál.
Ennek a kérdéspék boncolgatása közben jutottam el ehhez az alapigéhez, keresztény testvéreim: . . . előttük megy vala Jézus ők pedig álmélkodónak, és követvén öt; félnek vala." 
Ez a jelenet a Jeruzsálem felé vezető úton játszódik le. Az út porában halad a kis csapat, Jézus és a tanítványok.  Jézus már jelezte rossz sejtelmeit. A tanítványok előtt is világos volt hogy ez az út Jézus számára a  megpróbáltatásokhoz vezet. Jeruzsálem,  a farizeusok, az álszenteskedők, a politikai harcok fényűző városa és a lelkek tisztaságáról tanító Jézus, találkozni fognak. Mi lehet egy ilyen találkozás vége? A tanítványok még nem tudták, de sejtelmükben  élt a Golgota és az iszonyat veres keresztje. Ám Jézus egyenletes lépteit nem változtatta  meg ez a látomás. Ment, mint akinek lépteit magasabb hatalom irányítja, ment mint egy hős, mint egy mártír, mint egy ember, aki Isten lelkét hordozza magában.
S a tanítványok álmélkodónak és követvén őt félnek vala.
A tanítványok álmélkodának. Ez az álmélkodás, ez a csodálkozás az, amelyre mindenek előtt felakarom hívni a figyelmeteket, keresztény testvéreim. Mit jelent csodálkozni? “A csodálkozás a filozófia kezdete” - mondja Aristotelész a régi görög bölcs. A gyerekszoba rejtelmeitől kezdve a világ csodálatos jelenségéig ezernyi dolog ragadja meg a figyelmünket s csak ha megragadja, ha utat nyer lelkünk belseje felé, csak akkor termékenyülünk meg a csodálkozás izgalma révén. A járni tanuló gyermek első elcsodálkozásától a természet és az élet titkai előtt kutatva megálló bölcsig nem olyan nagy távolság, mint az, amely egy mindent közönyösen, fogadó, semmin sem csodálkozó embertől vezet a másikig, aki megáll, ha az élet egy-egy mozzanata megérinti lelkét. A filozófia kezdete a csodálkozás.
S nemcsak a tudás kezdődik ennél, hanem a hit is. “A hit alapja a csodálkozás, - mondja egy másik, de újkori bölcs (Carlyle),- az az ember, aki nem tud csodálkozni olyan, mint. egy szemüveg, amely mögött nincs emberi szem." Látni az élet felszíne alatt zajló mélyebb_ értelmek jeleit, s nem csodálkozni, nem kutatni utána, olyan, mint egy szemüveg: megnagyítja az eléje eső tárgyakat, de nincs emberi szem mögötte,  hogy azokat meg is lássa.
Ha valami nagy ember közelségébe jutunk, vagy megragad egy magasztosan szép, szívből fakadó cselekedet, elbámulunk rajta. Ha nem csodálkozunk, ez annak a jele, hogy nem értettük meg azt az embert, vagy azt a tettet. Csodálkozni annyit tesz, mint felfedezni a dolgok mélyén rejtőző Istent. Hiszen minden rendkívüli nagy, vagy hétköznapin túli jelenség mélyén, Isten nyilatkoztatja ki magát.
Lehetne arról is vitatkozni, hogy mikor a legnagyobb., legfenségesebb Jézus? Vannak, akik tanítását tartják a legcsodálandóbbnak. Mások halála emberfeletti magasztosságából vezetnek le hittételeket, s a megfeszített Jézust tartják a legfenségesebbnek. Mégsem tartanám egyiket is ezek közül annyira nagynak, fenségesnek, magasztosnak és csodálandónak, mint azt, amikor Jézus ment Golgotája felé, arcán az elkövetkezendő borzalmak fájdalmával, de szemeiben az igazság iránt, Isten reábízott titka iránt érzett szent lelkesedéssel.
A tanítványok is éték ezt a lényéből kisugárzó varázst, s álmélkodának, s követvén őt, félnek vala. Álmélkodának azzal a mély csodálkozással, mely elfog egy hívő lelket; mikor karácsony éjszakáján a kivilágított templomba lép, - amely elfog egy hitetlent, kinek lelkében valami szent meglepetéssel megjelenik a mindenütt jelenlevő, de magát csak néha felfedező Isten.
És félnek vala. Nem azzal a félelemmel amelyet a síró gyermek érez,  amikor a sötétben titokzatos, rejtett szörnyeket sejdít, -  nem azzal a félelemmel, amelyet az elitélt érez, mikor a bakó homályos, hideg hajnalon cellájába lép, - nem is azzal a félelemmel; melyet a rossz lelkiismeret diktál, a fölfedezéstől való remegésben,  vagy a gyilkos, aki áldozata halálsikolyai után egyszerre  csak nagy siket csendbe zuhan, kínzó észtvesztő némaságba, s mégis hallani vél egy vádló, súlyos hangot, mely lelkébe kiált: Kain! Nem! Ezek a félelmek a rossz lelkiismeret és a gyávaság rémképei; ezek mások. Az a félelem, amelyet a tanítványok éreztek; ezt a nevet viseli: Istenfélelem. Vannak percek, amikor egy-egy emberi lélekben;  zúgó  sokaságban, vagy valahol a tenger zajló hullámai fölött megjelenik hirtelen az Istent.  Olyan ez a félelem, mint egy kiáradt folyó, mely fölött messze valahol vészharang sikoltoz! Olyan ez a félelem, mint egy száguldó szélvész, mely az őserdő  százados fái között végigrohan.  Olyan ez a  félelem, mint egy nemzeti dal; melyet egy leigázott  nép könnyecsordulva énekel! Olyan ez a félelem, mint egy szívünkhöz nőtt zászló melyet titkos helyekre rejtünk, s melybe a szemünket belesírjuk, ha, egyszer, lopva, újra gyönyörködünk benne!  Olyan ez a félelem, mint egy messze eredő,  kristályos hegyi patak, mely tavasszal zimankós fergeteg volt még ,nyáron a rengetegen átszaladt, s őszre megérkezett a sima csendes kis patak képében, rohanva élete megtalált célja felé, a tenger nagy nagy kebelére! Az Isten iránt érzett szent félelem ilyen: árvíz fölött sikoltó vészharang életünk nagy bűneiben, a hétköznapok megszokottságának őserdeje közé zúgva betörő szélvész; szívünknek legdrágább érzelmeiben könny, s tétova utainkon irányt mutató zászló! Úgy jön, mint valami zúgó fergeteg, aztán átváltozik szívünket szorító, drága sejtelemmé; s a végén elcsitul, mint valami földre szállott, s megtalált béke!
Istennek lelke kétségtelenül megjelent; ott a Jeruzsálem felé vezető úton, s a tanítványok álmélkodának és félnek vala.
 A mai kor emberének az a hibája., a bűne  és a büntetése, hogy nem tud csodálkozni. A mindennapi  élét kicsinyességei szürkévé  teszik a lelkét, s vakká a szemeit. Csakugyan igaza, van Carlylenak: szemüvegek a mai emberek, de nincs látó szem mögöttük, amely nézzen. Túlságosan okos a mai ember ahhoz, hogy bölcs lehessen; túl sokat tanul ahhoz, hogy tudjon; túl érzéki ahhoz,  hogy igazán érezhessen. A mindennapi élet apró  ravaszságaiban okosak, tudnak, érzékiek de az igazi élet, a lét és nem lét kérdéseiben tájékozatlanabbak, mint egy gyermek.  A kereskedelem, ipar és útszéli bölcselmek tételeit betéve tudják, de megtorpannak a szív és a lélek legelső titkainál. Érzelmeikkel, könnyeikkel nem takarékoskodnak, ha az útfélen csalárd koldust, álkéregetőt, a színházban festett tragédiát látnak, de az igazi élet sikoltó nyomora, a nem kéregető becsület éhségtől beesett arca, a lelkek rejtett, de annál magasztosabb hősiessége,  vagy saját lelküknek kongó, kiáltó árvasága, Isten-nélkülisége, számára nincs egy könnyük; nincs egy bátor térdreborúlásuk, egy igaz szánom-bánomuk!
Nem tudnak csodálkozni és nem tudnak félni azzal a csodálkozással, amely a bölcsesség és a hit kezdete, - és azzal a félelemmel melynek nyomában jár az Isten.
Pedig ott megy a jeruzsálemi úton a  názáreti Jézus most. is; a mi számunkra is Keresztény testvéreim.   Alakja, nagysága s a lelkében dúló érzelmek ereje máig sem vesztett fényességéből semmit. Csak mintha az emberek veszítettek volna lelküknek értékéből sokat, nagyon sokat! Vajjon, ha mi lennénk a tanítványok helyén, mit csinálnánk? Talán azt mondanók: “Ez hát az a názáreti Jézus, aki valamikor a hegyen tanított? Érdekes ember, de mi van csodálni való rajta? Mi jártunk Názáretben, meglátogattuk ezt a falunak is beillő, igénytelen  kis várost, tudjuk, hogy szennyes; elfeledett fészek. Micsoda jó jöhet ilyen kis városkából, jöhet-e valami jó  Názáretből?  Nincsenek ottan világhírű bölcsek, s a József ácsműhelyében nem teremhetnek világmegváltó gondolatok. Egyszerű ember ez a Jézus; aki éhezett, fázott, sírt és álmokat álmodott, mint minden honfitársa. Aztán nézzétek a saruja poros, elviselt, öltözete sem athéni selyem, s az is szakadozott. Ugyan mi lehetne ezen az  emberen csodálni való ?"
Ezeknek az embereknek igazuk lenne, mert minden szavuk talál, s mégis, ha nem tudnak csodálkozni egész életük egy nagy  hazugsággá válik. Ó, micsoda  tragédia igazat szólani, s mégis  hazudni egyidőben. Olyan a mai ember mint egy gramofon elé  állított kannibál. Semmi sincs abban a fekete ládikában, s mégis megszólal, csodálatos dallamokat ad annak, aki kezelni tudja. Az élet minden dolga egy-egy gramofon, de soha sem fogja megtanulni a kezelését, sohasem fogja hallani csodaszép dallamait az, aki nem csodálkozik, s meg nem tanulja ennek révén a dallamok nyitját.
Mindenki számára rejtve marad Jézus, történelmi, teológiai, vagy erkölcstani száraz adatként, aki nem járja ezt az utat, az egyetlen utat, amelyen az igazi Jézus megközelíthető. Csodálkozni és félni tanuljátok meg tehát, azzal a csodálkozással és azzal a félelemmel, amelyet a tanítványok tanusítottak a Mester nyomdokain járva. S akkor megvilágosodik elöltetek egy út, értelemmé lesz lelketek számára sok sok elfeledett mondat,  s tündöklő dicsőségben megjelenik a élet fejedelme, akinek lábainál rabnak lenni: üdvözülés. Csak az így ismert Jézus tud központ, cél és menybevezető létra lenni úttalan  életünk sötétségében. Ezt a Jézust és így keressétek ha boldogok akartok lenni.   Ámen!

Most pedig, elmélkedjünk egy keveset az olvasottakról. Ez az elmélkedés, ha eléggé elmélyül, imává válhatik.

		Balga szüzek
				Mt 25, 1-13

 Az egyházi év legszebb időszaka az advent, az élet legszínesebb csillámai akkor ragyognak szét a legfenségesebben, amikor vacakozunk: Várakozásaink rendesen dicsőségesebbek, mint beteljesüléseink. Ó, nem  a várt eljövetele lesz dísztelenebb, hanem az ember; a várakozó és megismerő ember ereje fakul meg addig. Vársz a karár csonkra, lelkedet örömmámorba vonja az égő pislákoló lángocskák messziről érzett melege, - de néha, ha ott állasz alatta, hirtelen elfelejted, hogy minek is örültél olyan nagyon. Sóvárogtál valami után, mint egy gyermek, s amikor megkaptad; nem tudod, mihez kezdj vele. Vágyakozásaink rendesen gyönyörűségesebbek, mint beteljesüléseink.
A karácsonyban nem csak feldíszített; zöld  fenyőt várunk, hanem mindenekfelett a názáreti Jézust: Volt idő, mikor az advent olyan volt, mint valami tökéletes hangszer. Valaki végighúzta a vonat rajta, egyszerűen csak emlékeztetett karácsonyra, s a lelkek azonnal muzsikálni kezdtek boldog vágyakozásban. Volt idő, amikor csak bele kellett kiáltani ezt a nevet: Jézus, a világ tökéletes echójába, s azonnal hittel tele lelkek kórusa felett, tisztán és erősen, mint a tihanyi visszhang. Ma sokszor hiába próbáljuk megszólaltatni ezt a legtökéletesebb hangszert, a lelket, csak hamis hangokat ad. S ha belekiáltjuk Jézus nevét a világba, csak torz visszhang felel, tagolatlan, tört hangokon, melyek, ha összeverődnek, olyanformán hangzanak, mint egy gúnyhahota!
Mindez azért van, mert nem ismerjük a várakozás művészetét és tudományát. Olyanok vagyunk, mint a példázatunkban foglalt balga szüzek, nem készülünk fel eléggé a várakozásra, s amikor eljön a vőlegény, a beteljesülés, riadtan vesszük észre, hogy elfogott az olajunk.

Ennek a példázatnak a lényege a. szükségesnél több olaj. A balga szüzek tragédiája annak az olajtöbbletnek a hiányában  rejlik, amely az éppen csak elégnél, a szükségesnél több. Egy dráma, amelynek a magja egy néhány csepp olaj. Hősei pedig, a balga szüzek, csak azért balgák, mert ez a néhány csepp hiányzott náluk, és az okosak, akik meg azért okosak; mert az elégnél többet vittek magukkal. Ime a dráma: Palesztinában a régi zsidó szokások szerint, a vőlegény és a menyasszony nem találkozhattak csak úgy, egymagukban, hogy aztán az anyakönyvvezetőhöz menjenek. A vőlegényhez összegyűltek legjobb barátai, hogy vidám énekszóval kísérjék el menyasszonya szüleinek házához. Félúton eléjük jöttek a  menyasszony barátnői, a koszorúslányok, s aztán a két csoport együtt haladt tovább a vőlegényét váló menyasszonyhoz: Ott már minden előre elkészítve várja a menyegzői csapatot, s amikor megérkezik, boldogság, nevetés, zene és tánc tölti be a házat.
Példázatunk szerint a vőlegény kissé messze lakott, s a koszorúslányok megállták az út felénél egy házban, hogy ott bevárják a vőlegény vidám csapatát. Ám a vőlegény késett. Valami feltarthatta,  késleltethette öltet, s az idő múlt, az alkony leszállt, de a dalos csapat még sehol sem látszott. A menyasszony barátnői vártak türelmesen. meggyújtották lámpásaikat, hagy a menyegzői boldogság fényhez szokott tündéreit el ne kergesse a közeledő sötétség. Lassanként éjszakába barnult az esti homály s a vőlegény még egyre késett: A várakozók ajkain ritkult a szó, halkult a nevetés, egyre nőtt és mélyült a csend - egyszer csak megjelent az álom halk, békés lépteivel, s reájok borítá barna bársonyát. A koszorúslányok elaludtak. Túl hosszú volt a várakozás, s a várók ereje gyönge.
Egyszerre azonban víg zene zendült, fáklyák vibráló fénye szálit a falakon, s felharsant a rég várt kiáltás: “Imhol a vőlegény; jöjjetek elébe!" Megjött a vőlegény. Mintha sohasem is lett volna, úgy illant el a sötétség és az  álom; amikor a fáklyák lobogó fénykörébe az éjszakából belépett fenségesen és diadalmasan a vőlegény. A hosszú várakozás; a kétkedés, fáradtság és reménytelenség, mind-mind feledve most! Egy ránc sem marad az arcon, az álom édes mérgének utolsó cseppje is felszárad a szemekből, hiszen megjött a vőlegény!
A koszorúslányok sietve ugrálnak fel, ajkukon boldog mosoly, most már csatlakozhatnak a vidám csapathoz. Ámde a lámpák tövig égtek; a hosszú várakozásban elfogyott az olaj. Most következik a történet tragédiája. Ötön hoztak még olajat magukkal azon kívül; amely a lámpába épen csak belefért; s most vidáman töltötték újra, gyújtották lángra kis lámpáikat, - míg a másik öt, a balgák, kétségbeesve szaladgáltak olajért. Késő volt már. A vőlegény és a mámoros; diadalmas csapat elvonult, velök az okos szüzek, akik vittek magukkal olajat; s bemenének a menyegzőbe, és bezáraték az ajtó. Az öt balga szűz pedig kinnmaradt az éjszakában, a sötétben, távol a menyasszonytól, a boldogságtól, a, vidám menyegzőtől, távol az élettől magától elhagyatva!
Minden példázat arra való, hogy a gyakorlati élet embereire és dolgaira rávilágítson. Ennek a drámának a szereplői is megtalálhatók a mindennapi életben. A vőlegény Jézus, az élet utjának és igazságának fejedelme, a csodálatos tanítómester, az örökké égő szeretet. A menyasszony pedig; akiért az ő szíve főként dobogott, akiért fájdalmakat és megaláztatásokat is elszenvedett, akit mindenek felett boldoggá  akart tenni, az az emberiség, az élet utjain bolyongó ember: A koszorúsleányok meg az okos és balga szüzek ugyan ki más lennének, mint a váró, sóvárgó hívek karácsony előtt.  Látnokok, próféták, költők; rajongók, vagy csak egyszerű hétköznapi emberek talán, de  mindnyájan várják a vőlegényt, - hogy új  megértést, szent örömű titkokat hozzon a  menyasszonynak; s nekik is. Okos és balga szüzek, az élét szűztiszta álmodói ők, mert minden bűntől megtisztít a várakozás szent tüze. Lámpáikat meggyújtják, várakozásuk szemeit csodaváróan tágra nyitják, várják a vőlegényt, csakhogy egyrészűknek alig, hogy ég a lángja, míg az okosaknak telt korsóikban sok az olaj. Mi ez az olaj?  Nevezhetjük az élet értésének, a jobbra irányzott akaratnak; a csúcsra vivő utolsó lendületnek, annak az élő és égő energiának, amely nélkül a legszebb terv is csak ábránd, a legnagyobb kincs is csak kő, és a legjobb alkalom is meddő marad. Nevezzük mindezeket hitnek, élő és éltető hitnek, mely az egyszerű elhívésen túl, s a csodabámuló hiszékenységen felül, a lélek legszebb kincse.
Vannak az életben időszakok, amikor a koszorúslányok sokáig és hiába várván, elalszanak. kell-e erre szomorúbb példa, mint az utolsó évtizedek magyar unitárius családjai?  Dávid Ferenc követőinek, négy évszázad mártírjai unokáinak nincsen egy Bibliájuk, nincs egy imakönyvük, üresen hagyják a megbarnult padsorokat, s ajkukon elnémult az istenes ének! Ám az idők könyvének fordult egyet a lapja, s megmozdult emberi lelkek mindenünnen felénk kiáltanak: Imhol a vőlegény! Jöjjetek eléje! Egy szörnyű világégés után most tér magához a világ s  a lelkiismeret felbúgó szava több világosságot kíván. Felénk forduljak, hozzánk beszélnek, lesz-e mondanivalónk, alvó szüzei az igazságnak? Jézus jön, a vőlegény,  az a Jézus, akit mi hirdetünk, s aki egyedül tudja megváltani ezt a világot. Van-e elég , olajunk, hogy csatlakozhassunk hozzá Vagy olyanok vagyunk, mint a balga szüzek? Olajunk elfogyott, nincs elég hitünk, hogy lánggal éghessen az igazságunk, hogy elvezethessük Jézust a menyasszonyához, a váró, sóvárgó világhoz ? A föld négy sarka felöl rohan az emberiség, kerget egy szilárd pontot, amelyen megállhasson, keres egy dicsőséges, szép arcot, amelynek mosolyán felmelegednék. Csak tőlünk függ egyedül, hogy ez a sok kereső ezentúl felénk fog-e szaladni vagy felőlünk fog-e menekülni.  Ha lesz elég olajunk vezetni fogjuk a diadalmas menetet, ha lesz elég hitünk, mi fogjuk hozni a világnak a názáreti Jézust. Ám, ha olyanok leszünk, mint a balga szüzek, csak annyi hitünk lesz, mint amennyi egy szürke, mindennapi kis lámpába belefér, akkor elhalad mellettünk a _ menet, becsukódnak az ajtói; s mi mint maradunk a sötétben, az élet sivatagjain, meddően és elhagyatva.
A várakozások szent napjai tanítsanak meg minket arra, hogy csak annak lesz a beteljesülése dicsőséges, csak annak jön el igazán a názáreti Jézus, akinek több hite van, több olaja van, mint amennyi e hétköznapi kételkedések lámpáiba elég. Vagy megtelik a lelkűnk hittel, olajjal, lelkesedéssel, lendülettel, élettel, vagy marad minden sötét, lángtalan, éjszakába zárt didergés - halál. Az unitárizmust csak az teheti naggyá, ami Dávid Ferencet, és az unitárius múlt nagyjait fényessé tette: a hit. Egyébként kipusztul ez az egyház, elfordul tőlünk a világ, s fű növi be a dévai vár szerpentinjeit. Vigyázzatok hát, hiszen minden pillanatban felharsanhat a kiáltás: Imhol a vőlegény, jöjjetek elébe !

		Jézus születése

Már vázollak röviden Izráel helyzetét Róma hatalma alatt. Most még csak a Jézus születésekor fennálló belső szervezeteket kell ismertetnünk. A sors csapásai alatt a  zsidók sokat veszítettek és sokat nyertek. Elveszítették nemzeti függetlenségüket. Ez a függetlenség tulajdonképpen csak Saultól a babiloni fogságig, 1000-től körülbelül. 588-ig tartott. Azután 72 évet voltak száműzetésben, két századig a perzsák és másfél századig a görög-makedon uralom alatt szenvedtek. A Makkabeus-család fejedelmei alatt visszanyeri ugyan egy századig függetlenségét, de Pompejus római császár 63-ban már elfoglalja Jeruzsálemet. A rómaiak először idumeai királyt adnak a. zsidóknak, hogy könny ebben viseljék azok a rabság bilincsét, de céljuk ezzel is csak az, hogy minél hamarabb a birodalomhoz csatolják őket, egyszerű páriákként. 
Nyertek is azonban a zsidók, szellemileg. A sok fogság és üldöztetés egyetemesebb gondolkozásra, szélesebb kitekintésre szoktatta őket, s alkalmassá tette a lelkeket egy olyan egyetemes üzenet befogadására, mint amilyen a Jézusé volt. Alkalmassá, de nem készségessé. Jézusnak még sokat kellet küzdenie a Judaizmust képviselő sadduceusokkal - és farizeusokkal. A sadduceusok voltak a nép arisztokráciája, főpapok és politikai vezetők. Üres formalitás jellemezte öltet, megtartották a régi szokásokat, de titokban behódoltak a hatalom nézeteinek, s a görög műveltség mázával iparkodtak bevonni zsidó szokásaikat. Ezekkel szemben a farizeusok a hagyományok, a törvények és a nemzeti öntudat őreivé szegődtek. Ezeket azonban annyira védték, hogy miattuk elfeledkeztek a lelkükről. Jézus születésekor Heródes uralkodott, mint a római birodalom hűbérese. Tehetséges, de szertelen fejedelem, aki helyreállíttatja a templomot, s sok anyagi előny t is szerez népének, de magánéletében fékezhetetlen, s uralkodása vége felé szinte megtébolyodik a családi és politikai fondorkodások intézésében.
Könnyebb megérthetés kedvéért, csináljunk egy kis időrendi táblázatot az eseményekről. Szükséges tudnunk mindenek előtt azt, hogy a mi időszámításunk Jézus születésétől kezdődik, s ez időponttól felénk halad, így: Krisztus után 1., 2., 3. stb. - míg azelőtt visszafelé megy, így: Krisztus előtt l., 2., 3. stb. A mi most használatos naptárunkat azonban XIII. Gergely pápa állíttatta össze, illetve korrigáltatta ki 1582-ben, s e nagy távolság ködén át Jézus születésének a pontos idejét nem tudták megállapítani. Azóta azonban több adat segítségével már elég pontosan meg lehet állapítani Jézus születésének az idejét, amely a mi naptárunk szerint Kr, e. 5-re esik. Vegyük hát ezt figyelembe ennek a kis táblázatnak az átnézésekor.
Heródes uralkodik Kr. e. 37--4-ig. 
Keresztelő János születik Kr. e. 5. január, vagy júniusában.
Jézus születése Bethlehemben egy összeírás alkalmakor Kr. e. 5, dec. 25. Ez az utóbbi dátum az, amelynek évfordulóin ünnepeljük a karácsonyt. Nézzük meg, mit ünnepelünk, és miért?

		Megtartó született
				Lk 2,10-11

Kigyúltak a karácsonyi lángok, az utcákon járnak a bethlehemesek, s az egész művelt világ leborul lélekben a megszületett élet szent csodája előtt. A modern élet zűrzavarába belecsendül az angyali szózat: ;,Ne féljetek, mert íme hirdetek néktek nagy örömet, mely az egész népnek öröme lészen: mert született néktek Megtartótok."
          A gondolkozó ember elmereng percre e szózat értelme felett, s eszébe jut erről a születésről minden születés. Mi az, vajjon, ami most megszületette Egy testet, öltött gondolat? Egy örök nagy szándék apró láncszeme-e? Vagy csak véletlenség, a sors iróniája percnyi öröm a sok bánat között, fellobbanó láng a nagy-nagy földi sötétségben??!
Reményből és szerelemből, fájdalomból és önkívületből, örömből és könnyekből, két egyesült szív szent gazdagságából, megszületik egy élet. Aztán szülei meleg karjában,  a friss életre felpattant ajkakkal; piros arccal és égszín szemekkel nő, nő a gyerek. Édesanyja halk altatódalára megismeri álomország tündérkirályságát., az élet szürke formáira nyílt szemekkel élni tanul, a felvillanó láng és elalvó sötétség színes csodáiból mosolyra szokik, s a szükség és a vágy könnyei között kis angyalkából emberré leszen.  Apró kezek és lábak munkába állanak, szavak értelmetlen kongásai lassanként. értelmekké lesznek, majd a gyermekszoba tündérei, egyenként mind meghalnak, hogy a való ''élet szüle határai, táltos lovak erején is diadalmaskodó falai, megtanítsák a rabok szabályaira, szokások és parancsolatok, szükségek és kemény törvények láncai és börtönrácsai között.
És rohan az idő szárnyaskereke előre, örömök és bánatok között, árnyékban és napsugárban. Az ifjúság rajongó álmai kiterítik vágyuk szárnyait erre az egész világra, egy lángokkal  és tüzekkel tele szív beledobog a hétköznapok monoton ütemébe, magunkhoz akarunk ölelni mindent, ami nagyszerű, vagy ami árva, - s aztán találkozunk valakivel, akinek az arca dicsőségesebbnek és ragyogóbbnak bizonyul, mint minden álom és minden ideál, aki megtanít minket az élet leglángolóbb rapszódiájára, legmegkapóbb muzsikájára, a szerelem édes dalára. S ismét felépül egy otthon. Apró szobáiban kék ábrándokban szállong a jövő. Ismét ránk teljesedik a születés élő csodája, fájdalom és gyönyör, az újszülött homlokán örömföl könnyes szülői csók, s a bölcsődal halk melódiája álomország szent küszöbén...
Aztán megráz az élet szele, három ember jövője, boldogsága, sorsa, vállunkra nehezedik. Már nem akarjuk megváltani többé a világot, csak két drága lénynek meleg otthont és mindennapi kenyeret! S újra jönnek számolatlan sorban az évek. Mindig akarunk és mindig fáradunk, homlokunk verítékes barázdája lesz a mindennapi gondnak. Néha ugyan fülünkbe zeng egy-egy étheri hang, s elfutó percekig halljuk a Mindenség örök ütemét. Megnyílik talán szívünk a szenvedők és elnyomottak jajfai előtt, s ökölbe szorul a kezünk néhányszor, hogy kínlódva víjjuk, ostromoljuk az élet és az emberek kiáltó igazságtalanságait! Ifjú álmaink újraálmodása, lobogó forradalomba sodor a sors érckapuja előtt . . . Ám fellobbant tüzünk szalmaláng. Úgyis, úgyis hiába minden!! S csüggedt fejjel, lehulló karokkal visszamegyünk ismét az élet napszámosai közé, robotolni tovább; tovább, hurcolni a súlyos terheket, vállunkon átvetett kötéllel vonszolni a nagy szekeret, mázsás kövekkel rajfa, egy ismeretlen Fáraó piramisához nyomorultan
S ahogy nőnek az árnyak, s ahogy fogynak az esték, egyszerre csak ránk köszönt a szürkehaj adventhava. Lelkünkben drága lesz a tegnap, eltemetett emlékek életre kelnek; ezer apró semmiség minden nap visszajár. Aztán újra karácsonyest, zöldelő fenyő, piros gyertyalángok, vidám bethlehemek. Talán gyerekeink kezeit házasság kötésébe tesszük, s a térdeinkre kapaszkodnak kis unokák. Majd elhalkul az ének, kialusznak a karácsonyi lángok, s amikor az esti homály éjszakává barnul, s a, tűzhely vörös parázsai elhamvadnak szürke hamuvá, - elalszik valaki, feje körül annak karjai, akit életében legjobban szeretett, homlokán egy csók, e földi szerelem utolsó, legszentebb ajándéka.
Elmúlt egy élet? Mennyi akarás, menynyi ábránd, és mégis mennyi fájdalom, mennyi hiábavalóág. Céh, milyen gazdag álmok, milyen tele remények tárháza volt a születéstől az elmúlásig, és mégis végeredményében milyen üres! Igaz, vannak álmok, apró örömök, piros, lángoló életcsodák, egy-egy elfutó boldog perc, vidáman égő karácsonyfa gyertyák, - de mire beesteledik, s megjelenik a kérdőre vonó nagy álom, nem marad más; mint üresség-hiábavalóság, és vak-vak sötét!!
Életünk céltalan éjszakájában azonban ünnepi harangszó csendül, s a Legendák bethlehemi csillaga feltűnik egy percre lelkünk egén. Felfigyelünk, s hirtelen úgy rémlik, mintha az idők végtelenségén által kristálytiszta csengésű hang kiáltana felénk: Ne féljetek, mert íme, hirdetek nektek nagy örömet... született néktek megtartótok!! Erre a szózatra felfigyel a Lelkünk, s a karácsony ünnepének felszínes díszei mögül elénk tűnik halványan; de egyre erősödve valami mélyebb értelem. Érteni kezdjük, hogy ez az ünnep mélyebb jelentőséggel is bír, mint az erdei fenyő felcicomázott ágai, és a bethlehemesek csacska énekei. A karácsonyi gyertyácskák piros lángjai mélyén feltűnik egy dicsőséges, magasztos alak, s a kántáló gyerekek énekét túlzengi egy szelíd-szomorú, mélyzengésű hang. A názáreti Jézus megjelenik egy futó pillanatra, nem mint mitológia, nem mint gyermekmese, nem mint ünnepi. cicoma és üres zengésű ének, hanem mint út, mint. igazság, mint élet, az élet útja és igazsága, egy célt jelentő megindulás, és egy megérkezést ígérő szent hívogatás. Jézus jön, a ráaggatott dogmák ködén át, a lelkünket szorító balsejtelmeket legyőzve,  erősen és diadalmasan, kérdezve és mégis megmagyarázva mindent. A boldogságot jelentő gyermek, és a fájdalmat legyőző férfi, a megtartó karácsony reggelén. S az ő jelenléte egyszerre megváltoztatja ennek az ünnepnek kételkedésbe fúló tanácstalanságát. Ami eddig üres cicoma volt, abból most mélyértelmű istentisztelet leszen. A karácsonyfa gyertyái lelkünkbe világító fáklyákká válnak, és a sziporkázó csillagszóró görögfűzek utunkat mutató betlehemi csillagok.
	És így alakítja át. életünk célját. és értelmét is a názáreti Jézus világra születése. Ami eddig elfutó öröm, ok nélküli fájdalom, céltalan fáradozás volt csupán, az most átváltozik egy isteni terv, egy boldog földi és mennyei ország megalapításának szent harcaivá. Ami eddig sötétségbe torkolló út, sírbafutó enyészet, és végső megsemmisülésnek látszott, most, az ő jelenlétében, Isten felé vezető ösvény, egy minden lépésnél valóságosabbá váló igazság, s egy  kitárt atyai kar meleg ölelésére vágyó édes utazás leszen.
Feltárul előttünk egy csodálatos tanítás, megpecsételve a világ legragyogóbb személyiségének élete és halála. által, mi csak meg kell; hogy nyissuk szíveinket, s a boldog üzenet araina magával ragad. Karácsony reggelén, a születés szent csodájától, a bölcső igéző boldog titka mellől, tekintsünk végig - Nagypéntekig. Jézus bölcsőjétől, a mi bölcsőnktől, mindannyiunk Nagypéntekéig. Ha Jézus személyiségén áttekintünk arra, elvész a borzongás ereje, s lelkünk megvilágosodva 'megnyugszik csendesen. Életünk telt kehellyé válik, melynek tartalma földi üdvözülés. Napjaink eseményei, fájdalmai és megpróbáltatásai drága kenyérré lesznek, amellyel, aki él, soha meg nem hal!
Akinek kérdései vannak, s akinek a számára a születés és a halál közötti utazás lelki gyötrelem, jöjjön, egyék e kenyérből és igyék  e borból, és boruljon le a lelkében megszólaló angyali szózat előtt, hiszen csakugyan megtartónk született, aki egyedül felel, vezet, gyámolit és megtart. ebben a földi vándorlásban, ebben a zúgó viharban, amit így hívunk: élet! Ámen. 

		Jézus élete

Jézus személyiségének megértéséhez szükséges ismernünk életének legalább fontosabb eseményeit. Jézus életének leírását a négy evangéliumban találhatjuk meg. Igaz, a négy evangélista nem mindenütt egyformán jelzi az eseményeket, de a biblia-kritika évszázadokon át már meglehetős bizonyossággal kikutatta, hogy melyek azok az események, amelyek történelmi bizonyossággal megállapíthatók.
Jézus gyermekkoráról keveset tudunk. A hagyomány szerint Heródes, hatalmát féltvén, elrendelte, hogy minden két éven aluli csecsemőt öljenek meg országában. Ezért Mária és József Egyiptomba menekültek a kis Jézussal, és csak Heródes halála után jöttek vissza, hogy letelepedjenek Názáretben. Heródes Kr. u. a negyedik évben, márciusban halt meg, közvetlen ezutánra kell tennünk hát a Názáretbe való visszajövetelt. József ácsmester volt, a kis Jézus tehát egy ácsműhely csendjében és munkájában nőtt fel. Tizenkét éves korában szülei elviszik Jézust Jeruzsálembe. Ez Kr. u. 7-ben lehetett. A gyermek Jézus vallásos lelkületére jellemző, hogy annyira elmélyedt a templom misztikájának élvezésében, és a papokkal való beszélgetésben, hogy megfeledkezve szüleiről is, ott maradt a templomban, s szülei csak három napi keresés után találják meg. Ismét visszamennek Názáretbe, s amint telik az idő, Jézus növekszik testben és lélekben, Isten és emberek előtt való kedvességbe. Ez alatt az idő alatt csak hét esemény érdemel említést, egyik az, hogy Kajafás főpappá lesz (24-34-ig), s a másik, hogy Ponctus Pilátust Júdea (Palesztina déli tartománya} prokurátorának küldi ki Róma (26-36-ig}. E két ember szerepe Jézus elitéltetésében közismert. Keresztelő János, akiről tudjuk már, hogy csak félévvel volt idősebb Jézusnál, tanítani kezd, s megtérésre szólítja fel a. népet, Kr. u. 26-27-ben. Jézus is megkeresztelkedik Keresztelő Jánosnál, Bethaharában, Kr. u. 27-ben. Ezután már rohamosan fejlődnek az események. Jézus belső harcot vív önmagával. Az evangéliumok ezt a belső harcot a megkísértetés szép allegóriájában írják le. A világ, gazdagsági, földi örömök, mindnyájunkat megkísértenek, s olyan nehéz lemondani róluk. Pedig, aki az igazság hirdetőjévé kíván lenni, annak le kell mondania azokról, amelyeket csak megalkuvással, és az igazság elárulásával lehet megszerezni. Jézus erős maradt, és inkább választotta a tövises utat, mely a Golgothához vezetett, mint a csillogó, de múló földi örömöket. Kr. u. 28 áprilisában Heródes-Antipás, az előbb említett Heródes fia, kinek erkölcstelen életét János bátran megtámadta, elfogatja Jánost. és Machaerus várába záratja, majd ugyanezen év októberében le is fejezteti.
Most már elérkezett az ideje Jézus fellépésének. Tanítványokat gyűjt, és hirdetni kezdi az evangéliumot, Istennek örömüzenetét. 

		Az Irástudó és Jézus
				Mt 8,19-20

A názáreti Jézus elérkezett élete delelőpontjához. Többé már nem a. kezdet nehézségeivel küzködik, nem is az ismeretlenség gyanúját iparkodik legyőzni. Most már tolonganak hozzá az emberek, hogy tanításait hallgassák. Tündöklő nap lett az erdő sűrűjébe becsillanó ezüstös sugárból, melynek melegére mindenki vágyik. Volt ebben a napban valami a tavasz bájából, amely hófödte völgyek fenyvesei közt végigsuhan, hogy olvadásra csókolja a megdermedt rögöt. Volt a nyár hevéből is, mely hitté érleli a megmozdult márciusi vágyakozást. Ha nagyon vizsgálnók, talán az ősz búbánatából is találnánk benne valamit, mely tikkadva sejti a szomorú elhervadást, hitek halálát, remények megtörését. De a szomorúságon túl érzik a tél magasztos fehér méltósága, mely mindenre egyaránt ráborítja hótakaróját, s hirdeti az új tavaszt, a lelki feltámadást.
Mi mindig azok után az emberek után ontódunk, akik tele vannak lelkesedéssel, mint valami tündöklő március, megérett hittel, mint egy nyárközépi szép, telt búzakalász, de akinek halántékán itt-ott fehér szálak csillannak elő, s a tél tudása. leskel szemeik mögött, mint valami kibuggyanni készülő könnycsepp.
Ehhez a tündöklő naphoz, az élet utam Istenhez talált názáreti Jézushoz, úgy vágyódtak az emberek, mint ahogyan csenevész, sápatag pincenövények nyújtogatják semmi kis száraikat az ablakon betóduló fénykéve felé.
Már tanítványok serege veszi körül Jézust, s azok úgy követik őt, mint az árnyék. Valaki, őket látva, azt hihette volna, hogy valami híres görög bölcsész utazik Alexandriából Jeruzsálem felé, vagy pedig, hogy fényes napkeleti fejedelem vonul arra, egyszerű ruhában, rejtve kilétét, hogy így elrejtse gazdag kincseit.
S a tanítványokhoz még egy új tanítvány kíván csatlakozni. Hozzámenvén egy írástudó, monda néki: Mester, követlek téged, akárhova mégy . . .
Örvend a lelkünk és valami  mély elégtétellel állapítjuk meg, hogy lám, nemcsak egy szerű halászok, szegény emberek, és számkivetettek követik Jézust, hanem íme, itt van egy írástudó, aki az akkori világ legtudósabb, legműveltebb embereinek egyike, ez is eljön, s tanítványút kínálkozik: Mester, követlek téged, akárhová mégy . .
És mondá néki Jézus: “A rókáknak barlangjok vagyon, és az égi madaraknak fészkök, de az ember fiának nincs hol fejét lehajtania."
Mit akar mondani ezzel Jézus?  Első pillanatra nem látjuk ennek a feleletnek az értelmét. Vajon nem a tanítványok emlékezete csalt itt.? Vajon nem egy olyan mondást írnak itt le a tanítvány ok, amit Jézus valamikor máskor, valaki másnak mondotta?  Mert mi összefüggés lehet az írástudó felkínálkozása és Jézus felelete között?
Ennél a jelenetnél ismét szemben állunk Jézus mondásainak titokzatosságával. Jézusnak sok olyan mondása, kijelentése, hasonlata van, melyek nehezen termének érthetőek, annak a helyzetnek ismerete nélkül, melyben azok mondattak. Általánosítani ezeket a kifejezéseket annyi lenne, mint meghamisítani Jézus tanításait. Lehetetlen lenne azt mondani, hogy minden bűnös asszonynak meg kell bocsátani, de Jézus belenézett egy ilyen bűnös asszonynak a szemeibe, látta ott az igaz !megbánás, sőt megtérés; drága könnycseppjeit, s azt mondta neki: Eredj el asszony, és többé ne vétkezzél!! Lehetetlen lenne azt mondani, hogy minden nyomorék embert meg tudunk gyógyítani, de Jézus belenézett egy ilyen nyomoréknak a szemeibe, látta bennök azt a hitet, mely hegyeket képes kimozdítani, s azt mondotta neki : Vedd fel a te nyoszolyádat és járj!!
Valahogy így vagyunk ezzel a jelenettel is. Jézus belenézett átható, mindent meglátó tekintetével az írástudó reászegzett szemeibe. Vajon, mit látott ottan?
Az írástudó?  Ma már nehéz elképzelni egy Jézus korabeli írástudó alakját. Amikor róluk szó esik, kissé mosolyogva, kissé hitetlenül kérdezzük magunktól és másoktól: Volt ilyen is? Hogyne, elképzelni egy embert, aki azt hiszi, hogy halott betűkben van az élet! Vagy nem is olyan nehéz elképzelni azt, s talán, ha kissé körültekintünk, ma  is látunk ilyeneket?  Akik azt hiszik, hogy halott betűkben van az élet? A régi zsidó felfogás szerint minden, de minden a törvényekben foglaltatik. Élet és halál, öröm és bánat, szeretet és kiábrándulás, mind a törvény betűiben és azokon át viharzik, lángol, rémül elé. Élsz? Csak a törvény él, s te azokon át remélhetsz csak papsugarat. Szeretsz? Csak a törvény betűit szeretheted, s csak azokon át nézhetsz másra. Akarsz valamit, boldogságot, gazdagságot, szerencsét, megelégedést? Csak a törvény hetűi adhatnak neked. S a mi írástudónk is egész életében a törvény betűit. bújta, azokat tanulta, azokhoz imádkozott, s azoktól várt mindent. Aztán eltelt egy élet, és az a szörnyű tudomány-tenger mindennel adós maradt. Nem hozott sem gazdagságot, sem hatalmat, sem boldogságot, sem megelégülést.
	S akkor jött ez a názáreti, akit úgy követtek a tanítványok, mint valami görög bölcsészt a rajongói, vagy valami napkeleti királyt hódoló udvaroncai. Felcsillámlott még egyszer a remény: hátha ez a különös ember meg tudja adni mindazt, mint a törvény betűinek tanulmányozása nem adott meg. Hozzáment az írástudó, s szólt: Mester, én követlek téged, akármerre mégy!
És Jézus így- felelt: A rókáknak barlangjok vagyon . . . Mert hiszen csakugyan, rókáknak barlangfok vagyon, s a nagy élet apró rókái palotákat, gazdagságokat ravaszkodnak össze. És az égi madaraknak fészkök van, a föld könnyelmű, vidám madarai; a máról holnapra élők, a mindent egyformán dallal fogadók, az élet utam tovarepülő üresfejűek és madárlelkek puha, meleg fészket hízelegnek össze magúknak hatalmas és gőgös emberektől, akiknek tetszik, ha őket dicsőíti a dal.
De az ember fiának nincs hová fejét lehajtania. Mert az embernek fia nem azért jött, hogy rókaútakon járjon, hogy álútakon vagyont ravaszkodjon ki magának, hogy barlangot furfangoskodjék ki, amelybe elrejtse féltett életét, ha részesen kezd fújni az igazság szele! Azért sem jött, hogy könnyelműen; vidáman dalolva, leéljen egy életet, hogy a világ sikoltó jajait túldalolja, hogy az emberi nyomor meglátása elől felrepüljön a hazugság és ámítás tarka felhői közé! Az embernek fia azért jött, hogy bizonyságot tegyen az igazságról. Pedig, aki az igazság utján jár, nem vet magának rózsaágyat! Jaj annak, aki az élet kis rókáinak barlangfok mélyére lát, és belekiáltja oda az igazságot, s jaj annak is, aki az élet madarainak énekét felülbírálni meri! Tüske és mérges kígyók marják a lábát, ágak, bojtorjánok ruháját megtépik, száz golgothát jár elejétől végig, s a Golgothán túl vár reá a kereszthalál!
És mi nem találkozunk többet ezzel az írástudóval. Jézus tanítványai között nem volt írástudó. A betűk mérhetetlen tudósa, ki azt mondotta, hogy követni fogja a Mestert, akárhová megy, talán sarkon fordult azonnal, s eltávozott, amint Jézus szavainak értelmét megértette. Nem görög bölcs tehát, aki az élet boldogságát megszerezni megtaníthatta volna? Nem is napkeleti király, aki tőméntelen kincséből talap neki is. juttathatott volna valamit? Óh, az írástudó nem azért tanult olyan sokat, hogy most jövőbeni. célokért, egy álomszerű ország megvalósításáért harcolva, feláldozza szegényes, de mégis kényelmes életét! Nem azért kutatta a betűk között annyit az igazságot, hogy most azért tövisekkel kirakott utakon napokat gyalogoljon? Óh, mindezeknél sokkal, de sokkal kényelmesebb és hasznosabb dolog halott, tehetetlen betűkkel harcolni, s végeláthatatlan sorokat rónia kemény, nap tüzében égő országút helyett?
Ám Jézus és a tizenkét tanítvány ment tovább azon a tövises úton, s harcolt tovább azért az álomkirályságért. S lépteik nyomán. kivirított egy szent, örökké élő rózsa, amelyet kétezer esztendeje őrzünk, szagolgatunk, amelynek színeitől és illatától  megmámorosodunk, s látunk megnyilatkozott egeket.
Keresztény testvéreim, vannak-e közöttetek, akik az írástudóban saját magukra ismernek? Vannak-e akik hírt, nevet, dicsőséget, gazdagságot és földi kincseket várnak az igazság, az eszme, a Jézus követésétől? Vannak-e, akik ettől az egyháztól, vagy a mi maroknyi népünktől anyagi hasznokat várnak? Akik eljönnek és felkínálkoznak: Mester, én követlek téged, akárhová mégy... Akik katonának jönnek, hogy vezérekké lehessenek, akik velünk kiáltanak, hogy azután mi kiáltsunk értük!! Akik még ettől a kifosztott, porba gázolt, haláltusáját vívó néptől is remélnek hasznot, gazdagságot, hírnevet és földi kincseket! Jaj annak, ezerszeresen jaj, aki most rókák barlangjára és madarak fészkére vágyik, s nem veszi észre, hogy körülöttünk minden recseg és ropog, hogy egy ezeréves kintura készül romokba hullva, sírjába dőlni!
Egy pénzsóvár utasról hallottam nemrég, aki, mikor sülyedt már a hajó, s a férfiak erőfeszítve dolgoztak, hogy az asszonyokat és a csecsemőket csolnakba segítsék, leszaladt a félig már vízzel telt kabinokba, s útitársainak pénzét, ékszereit, vagyonát zsebeibe pakolta. És sülyedt a hajó, az utasok mentőövvel a derekukon tengerbe ugráltak; s úszva próbálták elérni a mentőhajót. De ez az utas, aki zsebeit nehéz pénzdarabokkal, arannyal és ezüsttel töltötte meg, úgy sülyedt le a tenger háborgó vizében, hogy még holttestét sem sikerült megtalálni; mikor már elült a vihar.
Ezek az évek nem a tükörsima, napsugárban fürdő tenger boldog percei. Vihar zúg körülöttünk mindenfelé, s az élet szennyes hullámai minden percben elnyeléssel fenyegetnek. Úgy tesztek-e, mint az az utas? Amikor mindenki menti, ami csak menthető, ő is jön, de nem életeket ment, hanem hitvány aranyat, súlyos ezüstöt, hogy azután saját életét adja érettük cserébe
Uh, igen, jöjjetek ti is, s kínálkozzatok fel: Mester, én követlek téged, akárhová mégy . . . De ne ijedjetek meg a tövises úttól, az igazságkeresőkre váró megpróbáltatások rémképeitől, hanem csakugyan: kövessétek is öt! Meglátjátok, hogy a rókák barlangjánál és a madarak fészkénél is puhább lesz nektek a mindennapi száraz kenyér, amelyet a lelketek boldogsága fog számotokra megédesíteni.          Ámen.

Most pedig ismét figyelmeztetlek rá, kedves olvasó keresztény testvérem, hogy az olvasottakon való elmélkedés a célja ennek a kis könyvecskének. Próbálj elmerülni e gondolatokban!

		Jöjjetek pihenni
				Mk 6,31

A názáreti Jézus élő személyisége lehel át ezeken a szavakon, mint valami friss, tavaszi szellő, mely a megdermedt téli világnak fagyott rögeit  átmelengeti. Friss márciusi szellő, lágyan simogatóan száll, s addig-addig olvasztgatja fájó szíveinket, míg csak egészen le; a mélységbe nem ér, hogy a legbelső dermedt csirát, lelkünket is átmelegítse. Mit érne Jézus e csodálatos tanítása, ragyogó személyisége, fájdalmas élete, és diadalmas halála, ha az emberek számára nem hozott volna valamit, ami azoknak a szívéhez, legbensőbb lényéhez is megtalálja az utat?! Tisztelnők Jézust, mint nagy vallásfilozófust, aki felállította az élet eucklideszi tételét, a szeretetet, amelyen minden felépül, vagy amelynek hiányával minden  romba dől. Bámulnók Jézust. mint a történelem kimagasló tűzoszlopát, amelynél nagyobb nem volt és nem is lesz soha, de amely tűzoszlopnál senki sem melegszik. Leborulnánk . nagylelkiereje előtt, mely a keresztfán is, a fájdalmak  között is, a megaláztatások teljében is, diadalmas tudott lenni, de azért nem akadna senki, aki kövesse őt. S ezért van bizonyára, hogy akik csak itt, ezeken a pontokon ismerik Jézust, azoknak csak az esze fogadja be ezt a nagyszerű embert belsejébe. És mert sokan csak így ismerik öt, azért van, hogy a kereszténység még mindig csak jelszó, de nem kenyér, még mindig csak út, amelyen kevesen járnak, még mindig csak igazság, melyet valójában kevesen követnek, még mindig csak theória, de nem élet? Jézusnak csak azok lehetnek igazi követői, akik megismerik őt erről az oldaláról is, s látják Jézust, mint az emberi szívek nagy orvosát, aki megért, aki ismeri szíveink titkait, jobban, mint mi saját magunk! Jézus igazi tanításai nem annyira elméleti igazságok, mint inkább az élet szent drágakövei, melyeket valaki minden gazdagsága eladásával is megvásárol. Jézus személyisége nem hideg történelmi nagyság, hanem szeretető barát, orvos, kinek keze érintésétől meggyógyul az, aki hiszen. S Jézus halála nem küszöb, ahonnan a testi feltámadás és a keresztény mitológia templom-termébe lépett, sem nem végpont, ahol már minden elvégeztetett, hanem hegycsúcs, ahova fel kellett állania, hogy az egész világ megláthassa, s ahonnan az egész emberiségnek gyógyulását hirdetheti.  Jézusnak ezt a meleg, baráti lényét, ezt a szíveket gyógyító emberismeretét bizonyítják  ez igék; melyeket ez alkalommal kijelöltünk  keresztény testvéreim!

“Jertek el csupán timagatok, és pihenjetek meg egy kepéssé." Jézus hív! És ebben a hívogatásban benne rejlik lelkének igazi karaktere. Ha az életről van szó, Jézus hív: Jöjj és lásd meg! Ha Istenről beszél, újra csak int:
	Jöjj és ismerd meg Őt velem együtt! Régen nem ez volt a szokás. Mózesnek még azt mondja az Úr, az Ótestamentum felfogása szerint: “Ne jöjj ide közel!" Minden, ami szent és minden ami hétköznapi: két külön világ. Egyik a másikat át nem ölelheti, sőt tisztátalanná leszen az egyik; mely érintkezésbe kerül a másikkal. Jézus azonban hív: Jöjjetek! S ebben a szóban diadalmaskodott egy új forradalom. Leveretett a tővény rideg betűje, hogy trónra ülhessen a szeretet!
Szólott Jézus Zákeushoz, a vámszedőhöz, akit mindenki megvetett: “Jöjj, szállj alá a fáról; mert ma a te házadnál kell hálnom! Egy embert hívott, s ez a hívás szívéig hatott annak az egynek! Szólott ismét Jézus: Jöjjetek én hozzám, kik megfáradtatok és megterheltettetek. És az élet fáradt, megterhelt hajótöröttjei örömre gyúlva seregleték körül. Ismét szólott Jézus: egyszerű halászemberekhez, világi tudományokban járatlan, de szívben kristálytiszta szegényekhez: Jöjj és kövess engemet! S a tanítványok serege követé őt azon az úton, mely Istenországa felé vezetett.
	Most visszavonulásra szólítja fel Jézus a tanítványokat. Jöjjetek el és pihenjetek! Márk evangéliumának Jézusa ebben a gondolatban nyer kifejezést. Jézus elvonul és azután dolgozik. Pihen, s azután győz. Látjuk életének  leghosszabb pihenőjét, a Názáretben eltöltött éveket. S azután látjuk, amint elhatározottan elmegy és megkeresztelkedik Keresztelő Jánosnál. Visszavonul a pusztába, s azután kilép az élet porondjára, tanítani kezd. Visszavonul Istennek házába, s utána Jeruzsálem utcáira lép. Végül pedig az Olajfák hegyén vonul el, hogy utána szenvedéseinek nagy napjait élje át. Jézus élete csendes pihenőknek és merész harcoknak folytonos változata.
	A tanítványok visszatértek arról az útról, melyre Jézus elküldte volt őket, hogy tanítsanak és szolgáljanak az ő nevében. Most pedig - fáradtság, vagy lehangoltság miatt - a tanítványok el voltak csigázva. Jézus látja ezt, s tudja hogy ilyenkor legjobb a visszavonulás és piheesés.
Van-e közöttetek olyan, aki hosszú útra ment? Legyen az az út szellemi távol, vagy lábbal járható messze, minden út egyformán fájdalmas tövisektől véres. Lehet, hogy , győzelmesen jártuk meg az utat, - s mégis eláradtunk. Ha most azonnal végig kellene menni még egyszer rajta, érezzük. elhagyna erőnk. Ám az is lehet, hogy kudarccal  kiábrándulva, reményeinkben megcsalódva jöttünk meg onnan. Visszatérni és megindulni azon az úton még egyszer annyi volna, mint végkép kimerülni, lerogyni, elveszni, meghalni rajta. Azért hív Jézus, hiszen ő ismeri az emberi lélek erőbírását legjobban: Jöjjetek és pihenjetek meg égy kévéssé!
Mit adhat nekünk ez a pihenés? Semmiféle pihenés el nem tünteti azokat a véres töviseket, melyekkel utunk rakva van! Semmiféle pihenés meg nem változtatja ezt a világot, mely minket mostan elfárasztott! Nem! De sebzett lábainkon beheggesztheti a sebeket, s azok nem fognak úgy fájni, mikor mi újra elindulunk. Nem, a világot sem változtathatja meg a mi pihenésünk, de megváltoztathat minket! Lelkünket megerősítheti, s eltöltheti új tehetségekkel, hogy legyőzzük ezt a világot.
Nincsen jobb orvosság az élettel folytatott harc nagy betegségei ellen, mint a pihenés. Embereket látunk, kik arcukon valami örök négy fáradsággal róják utaikat nap-nap után. Az a mindennapi kenyér, ó, mennyi fáradságot, mennyi unott egyformaságot kíván. Mi magyarok keletről hozott szent hagyományként őrizzük lelkeinkben a hősiességet. Igen, nekimenni, fellángolni, csatákra szállni, s a pillanat hevületében csodamódon győzni, vagy csodamódon halni meg, - ez a mi harcunk! De napról-napra és hétről-hétre hajnali szürkületkor kelni, beállani egy gyár, vagy egy iroda homályos termeibe, s birkózni állandóan, véget nem érő számoszlopokkal, mindig új és új feladatokkal, soha meg nem álló, rideg nagy gépekkel, - ez rosszabb, mint a halál!  A távol kelet szalmaláng lelkesedése, a fel-fel lobogó pásztortűz lélektana, ez a mienk. Ám, amikor lángol, magasra lángol, s a keletről jött dolgok - nagy-nagy élet-csodák! Minden nagy vallás keleten született, s onnan jöttek a legszebb álmok is. Jézus is keleten született, ahol feljön a nap. S a keleti lelket nem kárhoztatni, nem becsmérelni és nem megváltoztatni igyekezett, - csak meggyógyítani és segíteni. Pihenjetek egy keveset! Kinek szólhatna ez a hívogatás inkább, mint nekünk!?
 	Pihenjetek egy keveset, gyűjtsétek össze magatokban az eltékozolt élet-energiát! Gyógyítsátok be lelketeken a tátongó sebeket, melyeket ez a szürke, üzletszerű, nem álmodó és nem szárnyaló európai élet vágott rajtatok. Virágok vagytok, amely meghajlik a száguldó vihar nyomása alatt, ha folyton és egyre sújtja, de ha feljön a nap, csodálatos  illatotokat az egész világ imádni jön. Cédrusfa vagytok, melyet földre hajlít a szélvész, de egy nap múlva újra felemeli fejét, mint egy erős, kemény, napkeleti hajnal. A kelet lélektana ez, a napnyugta nyugatra vezet, de ahol újra és újra, vérzivatar után, könnyzápor után, nagy világégések után a nap ismét felkel, az a pompázatos, titkokkal és mesékkel tele, drága napkelet!
Jöjjetek el hát csak ti magatok, s pihenjetek meg egy kevéssé. Csak timagatok!  Este, ha hazatértek, vagy vasárnap, mikor szabad a nap, miért nem pihentek egy keveset? Merüljetek el lelkileg valamiben, hogy pihejen addig a test, öleljétek magatokhoz gyermekeiteket, hogy pihenjen addig e szeretetben az élettől ütött lélek? Ó ne hajszoljátok fáradt testeteket és fáradt lelketeket újabb, őrületesebb harcba, ne próbáljatok vasárnap is tovagördülő aranyat űzni, mindennapi kenyeret szerezni. Ne higyjétek, hogy dorbézoló cimborák, lármázó sokaság: pihenés!  Jöjjetek e! csak magatok és pihenjetek egy keveset!
Vannak emberek, akiknek a mindennapi kenyér nem jelent ,robotot. Akik különcségekkel, újabb és újabb dáridókon által iparkodnak életünknek unott napjain keresztül-mulatni.. Szemük alatt fekete karikák gyűrűznek, hátgerincükből tűnik az erő,  s ők meg mindig vágynak új és új gyönyörök után. Pedig Jézus nekik is szól: Jertek, pihenjetek egy keveset. Ő, jer, akik nem hallgatnak rá, akik nem veszik észre a futó idő múlását, arcukon a ráncot, s derekukban a megroskadást? Mikor az: öröm már ürömmé válik, a lenyelt cukor ecetes ízt ad, s az életre néző szemük mindent szintelemek lát már, akkor jaj de késő lesz bizony!
Olyanok is vannak, akik sebző, mély szomorúságot hordoznak magukkal, mint valami súlyos, fekete keresztet. Egy elköltözött kedves, egy üresen maradt hely; egy eltévesztett  szándék, s egy rosszul végződött kötelesség szomorú emlékei visszajárnak és kísértenek: Önvádat, vagy vágyódást éreznek, s heggedő  sebeiket újra és újra felszaggatják. S Jézus nekik is szól, de nekik legszelídebb, legmelegebb hangján: Jöjjetek és pihenjetek meg egy kevéssé? Miért gyötritek, hiába, sebzett szívetek? Aki elment, többé vissza nem jön! S ami: elmúlt, nem történhetik meg újra! Jöjjetek hát és pihenjetek meg egy kévéssé. .
Ó, a pihenés szent adományát használni kell, Jézus szavait meg kell fogadni! Városok elcsigázott lakosai, menjetek ki a nagy természetbe, mely poros, apró parkok csenevész fái között is a nagy ázsiai puszták ihletét rejti magában. Öleljétek ott magatokba mindazt az erőt, érzést, szépséget és mesét, ami hajdan ősapáink karjait megacélozta. Acélozzátok ti meg a lelketeket, s aztán visszatérve, alkossatok ti is csodálatos, hihetetlennek látszó dolgokat. Vagy menjetek el és keressetek egy áldott tiszta szívet. mely részvétével, szeretetével meggyógyítja a ti fájó szíveteket. S ha azt látnátok, vagy azt hinnétek, hogy ez az élet csak hiábavalóságok és sikertelenségek kopott színpada, hogy rossz az ember és elhagyott az Isten, - vegyétek fel vallásunk szent könyvét, a Bibliát, s tanuljátok meg onnan, egy sok-sok balsorsot, szenvedést és megpróbáltatást elszenvedett nép nagy hitéből és szent tapasztalásaiból az ellenkezőt derítsetek ott megvigasztaló gondolatokat a meg nem haló remény és az örökké élő Isten szent felfedezése kapcsán.
Akárhogyan is, de pihenjetek. Legyen az a pihenés csendes visszavonulás, vagy szellemi utakra térés, legyen az könyv, mely kiragad a mindennap öldöklő szürkeségeiből, vagy legyen egy barát, aki megért, - de pihenjetek. Ne feledjétek: Jézus hív, az emberi szívnek eme csodálatos doktora, az emberi lélek legjobb ismerője. Ő tudta, és mi is valljuk, hogy az élet, a siker, a boldogság, az újrakezdés és a győzelem titka ez a mondat: Jöjjetek el csak timagatok és pihenjetek meg egy kevéssé! Ámen.

		A XI. parancsolat
				Jn 15, 9-15

Ez alkalommal a XI-ik parancsolatról fogunk elmélkedni. Egy kis történettel kell kezdenem, amely első pillantásra úgy néz ki mintha mese volna pedig minden sora való igaz. Egy szép nyári alkonyatkor fáradt, lerongyolt koldus kopogtatott be egy falusi papilak ajtaján. Szállást és eledelt kért, azt mondta, hogy három napja már nem evett. Csak a papné volt otthon, becsületes, dolgos, kemény asszony, aki elvégezte, amit reábíztak, s mástól is elvárta, hogy ép oly dolgos és munkás legyen, mint ő. Ezért nem szerette a koldusokat. Ezt a koldust is keményen megleckéztette: miért nem dolgozik? Nem szégyenli kéregetni? Ma nem olyan világot élünk, hogy dolog nélkül is enni kapjunk! S aztán meg biztosan nem is istenes ember maga, barátom! Szokott-e templomba járni? Tudja-e legalább azt, hogy hány parancsolat van? A koldus ránézett a haragos nőre és valami mély megilletődéssel így felelt: “Tizenegy, asszonyom.!” “Tizenegy?" - szörnyülködött a papné. “Hát még azt sem tudja, hány parancsolat van? Takarodjék innen, s vissza ne jöjjön, amíg meg nem tanulja, hogy csak tíz parancsolat van.” S kikergette a koldust az éjszakába.
Pár nap mulya püspökjárás volt a faluban, üdvözlések, ünnepségek, díszes istentisztelet. A püspök prédikált, ott volt a papné is a templomban. Szürkehajú, öreg ember volt a püspök; és remegett a hangja, amint felolvasta a szent leckét: .,Új parancsolatot adok néktek, azt, hogy ti egymást szeressétek." Aztán a hívek reáfigyelő csendjében halkan így folytatta: “ez a tizenegyedik parancsolat." A papné felnézett s a püspök reá szegzett szemeiben megismerte a koldus fáradt tekintetét. Megértette a leckét: tizenegy parancsolat van: a szeretet parancsolata a 11-ik.
Értsük meg mi is, s elmélkedjünk erről az új, a tizenegyedik parancsolatról. Jézus parancsolatáról.
Ha felületesen nézzük ezt a világot, szürke, közönyös tömeget látunk, amely élettelenül néz vissza reánk. Ám egyszerre csak friss forrást veszünk észre, amint ismeretlen barlangok mélyéről szemeink előtt patakokká válik. Úgy látszik, mégis csak él ez a természet s előttünk újul meg fiatallá évről-évre. Elmerengünk ezen az életen, majd ecset kerül a kezünkbe, ellessük a patak fodrán megcsillanó napsugár mosolyát, meghódítjuk, vászonra tesszük. Így születik meg a művészet.
Patak csobogásból, menydörgésből, harci íj húrja zengéséből hangok törnek az ég felé s az ember megragadja, utánozza, majd meghódítja magának. Így születik a zene.
Prometbeusz lángja lobog az emberben, s hatalmába gyűri a szépséget és a zenét.
Ám megdördül az ég, felsajog az élet, sikolt a világ szíve könnytengerben, véráradatban, s a dühöngő mindenség viharában, a száguldó idő szűk sátra alatt meghúzódik két sápadt embergyermek - és összedobban a szívük. Így születik a szeretet.
Leigázhatod a szépséget, ellophatod a tudás lángját, de ha találkozol saját fajtáddal: csak gyűlölhetsz, vagy szerethetsz, szolga, rab vagy fejedelem lehetsz megnyílt érzelmeid pokla, vagy menyországa küszöbén.
Esténként az utcán kigyúlnak a lángok.  Milyen diadala az emberi tudás hatalmának! Ám szánakodva nevet pislogó mécslángjaidon az égboltozatról ezernyi ezer csillag, amelyeknek legszebbike is fényesebben ragyog, mint a te földi világításod összes voltja és ampéreje együtt.  S összedobban két fájó vagy boldog emberi szív, itt egy elbukotthoz lenyúl egy résztvevő kéz, amott pedig egymásba kapcsolódik két mélytitkú szempár, s íme világosság támad, mely minden földi mécsesnél és mennyei csillagnál szebben ragyog. Ó, a világ legragyogóbb fénye ez az áldott sugár, amely két emberi szívből fakadt a szeretet élő ritmusán.
Apró mécsesek, szívek és harmóniák ura, te kis csodákkal dicsekvő ember, halld Pál apostol szavait. Hozzád beszél: “Ha embereknek, vagy angyaloknak nyelvén szólnék is, szeretet pedig nincsen énbennem, olyanná lettem, mint a zengő érc és pengő cimbalom. És ha jövendőt tudok is mondani, minden titkot és minden tudományt ismerek is; és ha egész hitem van is, úgyannyira, hogy hegyeket mozdíthatok ki helyükről, szeretet pedig nincsen énbennem, semmi vagyok. És ha vagyonomat mind felétetem is és ha testemet tűzre adom is, szeretet pedig nincsen énbennem, semmi hasznom abból.”
És tehozzád szól az a hajdani görög bölcs is, aki a klasszikus világ pompázatos, de hideg kultúrájából így kiált fel az Olympusra: “Halljátok; ó, Istenek! egy féreg, amelynek szeretet van a szív éhen, - dicsőségesebb. mint egy szeretet nélküli Isten!
Érted-e már, hogy miért térdepelt ez a gőgös embervilág, ez a szomjas, anyáért síró gyermek, annak a lábaihoz, aki a tűnő napok és elillant évek záporán által kiáltja felénk az ő új parancsolatát: “Ez az én parancsolatom, hogy szeressétek egymást'"

A szeretetről könnyű beszélni, és nagyon nehéz! Ezer meg ezer csordultig telt szív naponként elfecseg milliónyi ostobaságot. S mi tudjuk, hogy mindaz, amit elmondanak, legtöbbször semmi. Buborék, délibáb, üres levegőrezgés: s mégis újra meg újra utánuk fordulunk: Igaz ez? Hát van szeretet? Szeretsz te engem?
Azt is tudjuk, hogy jobb bírni, és a szívünkbe zárni a szeretetet, mint tanult filozófiákat írni róla - s mégis szomjasan fordul feléje a lelkünk, ha tüneményes fénye megcsillan valahol.
Mi a szeretet?  A tíz parancsolat sziklaszavai mögött is rejtőzik valami, Mózes szomjuhozó lelke is sejtett valamit, s a sorok mögül így bukkan elénk ez a sejtelem: Jóakarat. Ám a jóakarat olyan, mint a sarkvidéki jég hátán megtörő sápadt napsugár; nem melegít; nem terem belőle élet.
Az élet nagy országútjain is összetalálkozik ezer és ezer ember, néha megvillan a tekintetük, s emberi szívek dobbannak meg a barátság, a tetszés, a vonzódás, vagy a szerelem mély ütemeire. Ám a tetszés nyomán kelt vonzalom olyan, mint egy pincébe tévedt napsugár. Igénytelen pincenövények vágyódva nyújtják feléje sápadt kis szirmaikat, de ettől a kósza sugártól nem lesz színesebb az arcuk, - a nap ragyog tovább és ők maradnak sápatag pincenövény.
Hogy rózsává nyíljanak ki kellene nőniük a pince alantas sötétjéből, - hogy életté legyenek, el kellene utazni a , jégvilág hideg szépségei közül, délebbre, Jeruzsálem felé, hogy felihassa lelkünk a XI-ik parancsolat édes szavait: szeressétek egymást, amiképpen én szeretlek titeket"

Hogyan szerette Jézus az embereket? Elsorolhatunk sok-sok szép jelenetet, amikor Jézus szeretete kiömlött az emberekre, mint áldott napfény a májusi mezőn, mint boldogan magához ölelte a kis gyermekeket, s átszellemült arccal suttogta: Ilyeneké a mennyeknek országa! Amikor végigjártatja meleg fénnyel telt szemeit barátainak kis csoportján, s szíve szavaival mondja nékik: kívánva kívántam a húsvéti bárányt megenni veletek!  Vagy, amikor a kereszt lábánál zokogó anyjára és tanítványaira lenéz, s haláltusájában is meleg szeretettel kapcsolja össze őket egymásnak segítőkül: Asszony, ímhol a te fiad? Jézus egész élete a szeretet megtestesülése, példája és diadaléneke.

De mindezek csak példák, halvány viszfény a zúgó életár tükrén, s nem mondják meg nekünk. hogy mi a szeretet.
Megmondja Jézus. “Amiképpen az Atya szeretett engem. én is úgy szerettelek titeket." Az Atya, az Isten, úgy szerette Jézust, hogy megmutatta neki arcát. Lehet-e ennél nagyobb szeretet? S Jézus is így szerette az embereket: “Mindazt, amit az Atyától hallottam. tudtul adtam néktek." Ez a szeretet. Isten megmutatja néha az arcát, elfutó pillanatokig, álompercig csupán. De annak, aki megpillantotta, világolni kezd tőle a lelke. És megindul a Szeretet szent csodatétele, születése, kiöntetése, élete. Az Atyától kiindult szeretet végigszáll minden lelken, egyik a másiknak adja, hiszen ez a szeretet, megmutatni magunkat, kitárni a lelkünket, elárulni, elajándékozni azt, ami ott bent van, az Istentől kapott érzés melegét. Minél többet adunk, annál többünk lesz belőle, és minél bőségesebben gyújtunk vele, annál ragyogóbb lesz a mienk. A szeretet soha el nem fogy, sőt növekszik, kiterjed, magához ölel, boldoggá teszen. És nem áll meg a szeretet. Ahogyan kiindult Istentől, úgy megy vissza is hozzá. De nem hagy űrt maga után, Istenhez is meggy s mégis nálunk marad. Régi törvény, hogy a gyerek atyjához. a nő férjéhez, az álmodó ideáljához, a látnok Istenéhez kíván hasonló lenni, -- ahhoz. akit szeret. Legyetek tökéletesek; mint a ti mennyei Atyátok tökéletes. Jézus Istenhez, mi Jézushoz akarunk hasonlóak lenni a szeretet csodálatos hatalma folytán. Szent körforgás ez, Istentől - Istenig. De lényege egy: megmutatni magunkat, annak akit szeretünk. Kitárni a lelkünket, odadobni azt a vergődő, szárnyaló kis húsdarabot, a szívünket a világ elé: Lásd, hogy dohog? érted dobog? A földi szeretet, a szerelem célja az élet. Életedből fakad és életté leszen. A mennyei szerelem célja is az élet. Életből fakad és életté leszen; a legdicsőbb Élet eredő és érkező pontjaiban: Isten ölében, Jézuson által!
Bizonyára többen látták közületek Rodinnak, ennek a híres szobrásznak egyik remekművét: egy hatalmas tenyér meleg zugában egymáshoz bújva piheg két emberi lény. Az a tenyér összeszorulhat, hogy egymáshoz melengesse, vagy összemorzsolja azt a két lelket.
Ilyen az élet csakugyan, ha meg nem születik a szeretet. Földi tudás, földi pályák, földi akarat, - elmúlnak, megsemmisülnek, mint a tiszavirág. Ám, ha Prometheusz tüzét Jézus lángjával tesszük teljesebbé, egyszerre megváltozik minden. Nem titkot lopunk az istenektől, hanem szeretetet kapunk az Atyától. Élő, égő szeretetet, egy repdeső fehér galambot, amely száll Istentől hozzánk, tőlünk Istenhez, s megtermékenyíti közben a világot, a lelkeket, a szíveket, amelyeken közben átrepül. Ez a szeretet evangéliuma, ez a tizenegyedik parancsolat értelme.
Fogadjátok meg hát ezt a parancsolatot, szeressétek egymást. Úgy, ahogyan Jézus szeretett minket, ahogyan az atya szerette Jézust: megmutatta magát szívnek, léleknek, vágynak, társnak. Ez a szeretet. ez a tizenegyedik parancsolat, amelyet az a koldus a szószékről kiprédikált. Tanuljuk meg ezt az új parancsolatot, s boldogok leszünk.    Ámen.

		A tékozló fiú bátyja
				Lk 15, 25-32

Elmélkedésünk tárgya a példázat idősebbik tervére, a tékozló fiú bátyja. Mindnyájan ismerjük a tékozló fiú történetét. Egy embernek két fia volta példázat szerint. Az ifjabbik egyszer csak így szólt atyjához: atyám, add ki a vagyonból rám eső részt. És az megosztó velők a vagyont. Nem sok nap múlva aztán a kisebbik fiú elhagyta a szülei házat, elment messze vidékre és ott eltékozló vagyonát, mivelhogy tobzódva élt. Ráköszöntött a nincstelenség órája, a kisebbik fiú éhezett és szükséget szenvedett, végül elszegődött disznópásztornak, hogy éhen ne haljon. Ekkor eszébe jutott az atyai ház, ahol a legutolsó béresnek is  jobb dolga van, mint önéki, aki a disznók elől falta fel az ételt, hogy kínzó éhségét enyhítse. Megbánta, hogy eljött otthonról, s elhatározta, hogy hazamegy atyját még egyszer látni. S íme mikor már közel járt az atyai házhoz, édesatyja megpillantotta, elébe szaladt, drága ruhákba öltöztette, s leöletve a hízott tulkot, lakomát rendezett tiszteletére, mondván: Ez az én fiam meghal és feltámadott. elveszett és megtaláltatott!
Amikor figyelmesen elolvassuk ezt a történtet, hirtelen úgy érezzük, hogy itt valami igazságtalanság történt. Hiszen jó, az atya megbocsátott a tékozló fiúnak, visszafogadta, megvendégelte. Ha csak egy fia lett volna a családban, mindenkit kielégítene a történet szerencsés vége bizonyára. Ám van egy másik fia is az atyának. Szorgalmas, becsületes, Istent és szülőt szerető bátya. Aki nem hagyta ott atyját távol vidékek csábító örömeiért, nem tékozolta el a vagont, sőt szorgalmas munkájával napról etapra gyarapította is azt. Éa most haza jön, f áradtan, az egész napi munka izzadtságával homlokán, s a kivilágított ablak alatt megállva, látja, hogy odabent tékozló öccse tiszteletére dáridót ülnek. Ő soha még egy kecskefiút sem kapott, hogy barátait megvendégelhesse, míg ezért a léháért, tékozlóért, ezért a hűtlenért leölték a drága, hízott tulkot. Hát ez nem lehet igazságos eljárós. A két testvér közötti különbségtétel egyszerre más színben tűnteti fel az egész példázatot. Igazságtalan és érzelgős ellágyulássá formálja át az atya ilyen módon bemutatott szeretetét. Hiszen akkor egyebet sem kell tenni, mint rosszá, bűnössé lenni, eldorbézolni az ősi vagyont, ott hagyni támasz nélkül az agg édesapát, s íme büntetés helyett jutalom fog várni reánk, ha pár hamis könnyel a szemünkben, bűnbánó arccal hazatérünk!
És a példázat meséjén túl is bánt minket ez az igazságtalanság. Hiszen ez a példázat több, mint mese. Az életnek és Istennek egy igazságát akarja elénk tárni, amely azonban igazságtalanságnak látszik szemeink előtt. Úgy érezzük; mi magunk vagyunk az az idősebbik testvér, a szorgalmas, a becsületen, laki otthon maradt. S látjuk, hogy molettünk I sok sok tékozló testvér nő fel, akik mindig vágynak valahová, idegen tájak, ismeretlen élvezetek után; akik soha komolyan, szorgalmasan nem dolgoznak, eltékozolják Istentől nyert szép tehetségüket, s azt a vagyont is talán, amelyet együtt örökölünk. Az élet pedig kitárja őfeléjük is karjait, sőt sokszor dúsabban megvendégeli őket, mint minket, otthon maradó szorgalmasakat. Nem állottunk-e mi is gyakran, képzeletben legalább, az  élet-palota kivilágított ablakai alatt, s hallottuk, hogy odabent dáridót ülnek a tékozló fiuk tiszteletére, míg mi munkától izzadt homlokkal, árván ácsorogtunk a sötétben? Ők tékozoltak, mi dolgoztunk; s mégis  velük dáridót csap az élet, míg nekünk nem jut még csak egy kecskefiú sem, az élet apró örömei, hogy munkánk közben felvidítson minket!
Ilyenkor fellázadunk az élet kiáltó igazságtalansága ellen, s csodálkozunk Jézuson, aki ezt a szeretetet nevezte atyainak.
Ám, ha jól mögéje nézünk ennek a példázatnak, más következtetésre jutunk. Mert Jézus nem ezt tanította. Oly sok évszázadon keresztül a biblia-olvasók  nagy többsége annyira fellelkesült az atyának megbocsátó szeretetén, hogy a példázat második felét teljesen figyelmen kívül hagyta. Az idősebbik fiú szerepe teljesen elhomályosult a tékozló megtérése felett érzett öröm közben. Pedig az idősebbik testvér nem véletlenül került a történetbe. Sőt az ő szerepének megértése nélkül az egész példázat értelmetlen marad. Az atya ugyanis, amikor meglátta, hogy idősebbik fia hazajött, kiment eléje, s kérlelni kezdte, majd fia szemrehányásaira így felelt: “Fiam, te mindig velem vagy, és mindenem a tied."
Ezeknek a szavaknak igen mély értelmük van. A tékozló fiú megtért és visszafogadtatott. Vajon mit jelent ez? Azt jelenti-e ez, hogy ha valaki megtér, minden bűne meg nem történtté teszi? Nincsen-e olyan bűn, amelyet megbocsátani igen, de meg nem történtté tenni nem lehet? Mi lesz azzal a vagyonnal, amit a fiatalabbik eltékozolt? Mi lesz azokkal a vagyonokkal, egészséggel, tisztességgel, becsülettel, eljátszott jövendővel, amelyeket mi tékozoltunk el talán? Az következik-e most, hogy mert a fia megtért, az atya ismét kétfelé osztja a megmaradt birtokot, hogy helyre pótolja, amit az eltékozolt? De hiszen volt egy megosztás már, s akkor az atya kétfelé osztotta meglevő birtokát. Annak egyik felét eltékozolta ez a fiatalabb, vajon most azt fogják-e elosztani, ami jogosan az idősebbiket illeti meg? Ó nem! Mindenem tied, - mondja az atya az idősebbik testvérnek, s ez a pár szó egyszerre megváltoztatja a látszólagos igazságtalanságot ebben a történetben. Mindenem a tied! A ház, a föld, a messze kiterjedő mezők, a nyájak, minden, s főképen a név, a tiszta, becsületes családi név, amelyet ez az idősebbik őrzött meg s amelyet ez örököl. Nem ragadja el halt a megtérés felett örvendő szülei szeretet az atyát, ő tudja. hogy megbocsátani az ő joga, de helyrehozni azt. amit eltékozolt, az a bűnös kötelessége. Ó, a becsületes, szorgalmas munka megtermi a maga gyümölcsét, s ha ideig óráig úgy is látszik, hogy a tékozlók ülnek lakomát, végeredményében mégis csak szól az atya a szorgalmasnak: mindenem a tied!  
Hát vajon a történeten kívül, a való életben, milyen az igazság? Van-e egy igazságos Atya, aki látja a becsülettel, szorgalommal végzett munkát, aki leszól majd hozzánk, sok sok év munkája után: mindenem a tied? Vajon áll-e még a szép régi közmondás: a munka gyümölcse áldás? Meghozza-e a kitartó becsületes munka a maga gyümölcsét, vagy pedig azoké a világ, akik tisztességgel, becsülettel nem törődve, végigharácsolják az életet, tékozolnak, elpusztítanak maguk mögött mindent, csak a mának élnek, s az élet asztalain hangos lakomákat csapnak?
Nem régen kiástak egy régi keleti város romjai közül egy égetett táblát a tudósok. Ez állott rajta különös alakú betűkkel írva: “Én Sargon vagyok, Akkádia hatalmas királya. Anyám szegény volt, apámat nem ismertem. Egy rokonom nevelt a hegyek között, s kertésznek adott. Sokáig kertész voltam, munkám megtetszett Istennek, megjutalmazott és én király lettem."
Ez a pár sor az első igazi siker leírása. Király lett egy egyszerű kertész fiúból. S ő nem azt írja: szüleim az istenektől származtak, én pedig legyőzhetetlen hős és a legbölcsebb törvénytudós voltam! Nem. Egyszerűen ennyit gond: munkám megtetszett Istennek, megjutalmazott és én király lettem.
Egy modern nagy gyárat néztünk meg a közel múltban, óriási gyártelep volt, több ezer munkással, és öt igazgatóval az élén. Micsoda lángelmék, milyen kalandos életpálya harcosai lehetnek ezek az igazgatók, gondoltam magamban, hogy ekkora gyár élén állhatnak, intézve ezer és ezer munkás sorsát, s kormányozva a vállalat üzleti és termelő ágait egyaránt. Kísérőm, a gyár egyik tisztviselője, leolvashatta gondolatomat az arcomról, mert így felelt: Nincsen egyetlen lángelme sem az egész gyárban. Amikor ez a gyár még egészen kicsiny volt, húsz hivatalnak intézte az összes ügyeket. Közöttük volt az az öt is, akik ma igazgatók. A húsz közül azonban ötnek nem volt elég kitartása, hogy megvárja a gyár kifejlődését. Elmentek más vállalathoz több fizetésért, de ma is csak egyszerű hivatalnokok. Másik öt pedig érdemetlennek bizonyult a bizalomra, kisebb nagyobb szabálytalanságokat követtek el, s elbocsátották őket. A harmadik ötös csoport nem a munkával törődött, hanem vígan élt, mulatozott, s nemcsak egészségét tékozolta így el, de mert dolgát nem vette komolyan, mint nem szakértők, nem haladtak. Megmaradt ez az öt. Nem lángeszű emberek, de szorgalmasak. Egész életükön át ennek a gyárnak jólléte, fejlődése volt érdeklődésüknek, törekvéseiknek középpontja.  Dolgoztak, szorgalmasak voltak, s becsületes munkájuk nyomán felvirágzott a gyár. Ma igazgatók, s élvezik szorgalmas munkáiknak jól megérdemelt gyümölcseit.
Van hát eredménye a szorgalmas munkának ma is. Az élet, az Isten, a mi Atyánk, megjutalmazza a becsületeseket, akik kitartanak. Minden munkának meg lesz a jutalma előbb utóbb. Egyszerű fiúból király leszen. Közepes tehetségű hivatalnokokból gyárigazgató. Míg a tékozló fiúk lent maradnak. Dáridózás, pillanatnyi sikerek után, végül is megbosszulják magukat az eltékozolt évek. Ám a szorgalmas, becsületes ember elnyeri jutalmát, hosszú, fáradságos évek után egyszer csak így szól hozzá az élet: mindenem a tied!
És tovább is beszélt az atya az idősebb fiúhoz. “Vigadnod és örülnöd kelIene, hogy ez a te testvéred meghalt és feltámadott, elveszett és megtaláltatott."
Vigadnod és örülnöd kellene, ha te vagy a jó testvér, akinek a szíve tiszta és nemes. Mert a tékozló fiú csakugyan megtért. Ó, ennek a történetnek nem a lakomázás a vége. Azzal jött haza a fiatalabbik fiú, hogy ő most jóvá teszi bűnét. “Atyám, vétkeztem az ég ellen és teellened: nem vagyok immár méltó, hogy a te fiadnak hívassam: Tégy engem olyanná, mint a te béreseid közül egy!" Azért jött haza, hogy dolgozzon, hogy becsületes munkával keresse meg kenyerét, s visszapótolja, amit eltékozolt. Megtérni kell, megbocsátani is lehet, de az eltékozolt éveket, elherdált vagyont, aláásott egészséget helyrepótolni nehezebb. Legfőképpen pedig nehéz feledni, megbocsátani önmagunknak. Ó, az elkövetett bűn súlyosabb teherrel nyomja a lelkünk, mint a legszigorúbb büntetés. És a vádoló emlékektől csak egyképpen lehet megszabadulni, úgy, ha mi magunk vezekeljük le bűneinket, ha mi magunk próbáljuk helyrehozni vétkeinket. Ime, ez a fiú meghalt, mert megölte saját lelkében a hűséget és a becsületet, de feltámadott, mert kész helyrehozni vétségeit. Elveszett, mert elvész a világra és a társadalomra nézve az, ki mindent felad ismeretlen gyönyörök hajszolása közben, de megtaláltatott, mert lelkében a megtérés bimbója virággá nyílott. Vigadnod és örülnöd kellene hát, idősebbik testvér, ha a szíved nemes és segítségre kész!
És hogy semmi fullánk ne maradjon a lelkedben, szorgalmas és becsületes bátya, hadd mutassak rá a dolgok még mélyebb igazságára is, mondta bizonyára a két fiú atyja. Igaz, én megvendégeltem öcsédet, jobban, mint valaha is tettem veled. Ám míg ezzel jót cselekedtem egyfelől ezzel a megtért és bátorításra váró fiúval, másrészt tégedet jutalmaztalak meg ezzel is. Hát nem látod, hogy ennek a fiúnak a megtérése, s e megtérés elfogadása is a te diadalmad? Emlékszel-e, régen, amikor még mindketten itthon voltatok, hányszor vitatkoztatok azon, hogy mi ér többet ebben az életben? Te bátya, a becsületes, szorgalmas munkát védted, s az itthon melegét, amit felépítesz vele. Ő pedig a nagy világról beszélt, ismeretlen gyönyörökről, s kinevetett téged, aki megelégedett azzal, amit az itthoni szűkös környezet és a szülői ház adott. Aztán elment. Barátaid a városból jövet sokszor mesélték öcsédről, hogy milyen jól él, örömök és vigadozások közben; és lesajnáltak téged, aki két kezed munkájával szerezted magadnak a mindennapi kenyeret. S teltek a napok, míg íme egyszer csak hazajött, bűnbánóan, beismerve, hogy tévedett, hogy neked volt igazad. Az kíván lenni, ami te vagy, s még kisebb: béres azon a földön, amely az övé volt valaha. Hát nem diadal ez neked? Hát nem jutalom ez neked? Nem a testvéred rossz sorsa feletti kárörvendő diadal, hanem az öröm diadala azért, hogy a te évek hosszú során át végzett izzadságos munkád az igazi, mely Isten és ember eltett egyedül nyerhet jutalmat és elismerést. Ha el nem megy, ha meg nem hal erkölcsileg, ha el sem vész és fel nem támad, te talán kérdezhetnéd magadban ma is, vajon van-e értelme az én izzadságos verejtékezésemnek, vagy azoknak van igazuk, akik élvezik az élet zömeit? De ő elment és visszajött, s ezzel felelt erre a nagy kérdésre egyszer s mindenkorra. Vigadnod és örvendened kellene hát, hogy ez a te testvéred meghalt és feltámadott, elveszett és megtaláltatott.
Így szól az atya és én azt hiszem, az idősebbik testvér belátta, hogy amit az atya mond néki, igaz. Bizonyára nem maradt tovább is kint a sötétben, hanem bement a házba s magához ölelte visszatért tékozló öccsét. Azontúl pedig nem volt vita a két testvér között. Az idősebbik szerető kézzel vezette öccsét tovább az élet útjain. Palesztina kék ege alatt tovább hasították a gazdag-áldással-hálás földet a tékozló fiú és a bátyja. S akire a fiatalabbik szeretettel és csodálattal nézett néha, amikor fordult az eke, vagy megállott percre a munka; az ott haladt előtte a barázdán, mintha csak a nagy élet messzi barázdáin menne, széles markából szórva az áldást, a magot, az életet a földbe - az idősebbik testvér, a tékozló fiú bátyja.
Keresztény testvéreim, úgy képzeljétek, mintha itt tielőttetek hasadna az a barázda és szemeitek előtt lépdelne utat mutatva ez a két testvér. Fölöttük kéken sugárzik az ég, pacsirta dalol, s a természet áldásos mosolya mögül mintha egy arc nézne reátok, a Jézus arca, felfelé mutatva a mindenség Ura felé. Ő üzeni nektek: légy jó, légy becsületes, szorgalmas, munkás, és évek mulya, izzadtságos sok igyekezet után leszólok majd hozzád: Fiam, mindenem a tied!
Ámen.	

		Jézus élete (folytatás)

Jézus életét attól a pillanattól kezdve, hogy nyíltan kezdte tanítani az evangéliumot, három részre szokás osztani. Első rész a Galilleában való tanításai. Második rész vándorlásokban telik el. A harmadik rész: utazás Jeruzsálembe, elfogatása és kereszthalála. Hány évet foglalt ez a három korszak magában? Némelyek szerint a Lukács evangéliumának bizonysága szerint úgy három esztendőt. A három első evangélium szerint azonban csak egy és fél évet.
Az első periódus, a Galilleában végzett tanításai, alatt Kapernaum volt Jézus tartózkodási helye, a Simon Péter háza. Tizenkét tanítványt gyűjtött maga köré, és hirdetni kezdte Isten országának közeledtét. Néha zsinagógákban, legtöbbször azonban magán összejöveteleken, utcán, mezőn, tóparton tanított Jézus, s az emberek Sereglettek köréje távol vidékekről is. Mi volt Jézus nagy sikerének a titka? Mindenekelőtt az a nagy szónoki készség, amely hasonlatok és példázatok segélyével azonnal megérintette az emberekkel. hogy mit akar mondani. Főként azonban személyisége, amelyet megmagyarázni, egyedüli célja ennek a kis könyvecskének. Az embereknek csak egy vágyuk lehet: megismerni Istent. Ez a megismerés már egymagában is üdvözülés, ám a megismerésből folyik az ő akaratának megtudása is, követése is, tehát az élet megélhetésének, s a mennyei üdvösség elnyerésének egyetlen lehetősége is. Istent megismerni azonban semmiképpen sem lehet, csak a lélek által. Isten megmutatja arcát néha, elfutó pillanatokig, egy-egy nagyon tiszta, nagyon vágyódó léleknek, s az aztán megvilágosodott arccal hirdeti az emberiségnek azt; amit látott. Ezek a próféták. Isten arcának mosolya, vagy annak legalább is a visszfénye ragyog az arcukon, s az ő akaratát tolmácsolják gyenge erőik szerint. Felfogásunk szerint ez volt meg hatványózon mértékben Jézusban. Isten ismeretének varázsa tette őt millió és millió szív orvasává, barátjává, megváltójává, királyává. Jézus emberarcáról Isten arcának fénye tündöklik felénk, s mi ezt nézzük, hogy megláthassuk amazt.
A Galilleában végzett tanítások sikerét tovább is ki akarta terjeszteni Jézus, s ezért ellátogatott távolibb vidékekre is. Ez a második korszak életében. Először Tyre és Sidon körül, Caesarea Philippi és vidékén vándorolt, mindenütt tanítva a népet. A harmadik periódus a Jeruzsálembe való utazás. A Jordán halpartján utazott le Jeruzsálembe, s hozsánnák és Bálmák között vonult be a zsidó történelem eme szent városába. Ezzel a bevonulásával megkezdődik a nagyhét.
A nagyhét eseményei:
Kr. u. 29., Nisan 10. (március 13): 
Diadalmas bevonulása Jeruzsálembe. (Mk. XI. 1-11, Mt. XXI. 1-11, Lk. XIX. 29-44, Jn. XII. 14-19.)
Este visszatér Bethániába.

Második nap, hétfő:
Visszatér Jeruzsálembe és megtisztítja a templomot a kufároktól. (Mk. XI. 15-18. Lk. XIX. 45--48.)
Este ismét elhagyja a várost. Ellenségei összesúgnak.

Harmadik nap, kedd:

Visszatér a városba, megjövendők a templom elpusztulását, könnyeket hullat Jeruzsálem fölött. Kajafás tanácsot tart ellene.

Negyedik nap, szerda:
Ezen a napon kint marad Bethániában. Megkenetése. Júdás alkuja.

Ötödik nap, csütörtök:

A reggel a tanítványok készülődésével telt el, kik a szokásos ünnep előtti húsvéti bárányt készítették elő. Jézus imával tölti el ezt az időt.
Este 6-9-ig: az utolsó vacsora, lábmosás, Júdás eltávozása, történik.
9-12. Ima a tanítványokért, a Getsemáné-kert, Jézus tusakodása: Atyám, ha lehetséges múljék el ez a keserű pohár éntőlem, mindazonáltal ne úgy legyen, ahogy én akarom, hanem ahogy Te."
Éjféli 12-től reggel 3-ig. Júdás megérkezik a katonákkal, s elfogatja Jézust. Jézus Annás előtt. Péter megtagadtatása. Jézus Kajafás előtt, a Sanhedrin előtt, a tanítványok elszélednek, nem merik követni őt.
Reggel 3-6. Pilátus előtt, majd Heródes előtt, s ismét Pilátus előtt kérdezik, majd kínozzák Jézust. Ecce homo! Átadatik megfeszíttetni.
6-9-ig. Előkészületek a megfeszítésre, majd az út a Golgothára.
9-12-ig. Jézus keresztre feszíttetik 12-től 3-ig. A hatodik órában Jézus felkiált: Eloi, Eloi, lamma sabachthani! Én Istenem, én Istenem, miért hagytál el engemet ! Majd pedig így:
“Atyám a Te kezeidbe teszem te az én lelkemet! És ezeket mondván, Meghala." Luk. XXXIII. 46.

		Jézus felmegy Jeruzsálembe
Róma 8,28: “Tudjuk, pedig, hogy azoknak, akik Istent                      szeretik, minden javukra van.!

Jeruzsálem, Dávid és Salamon városa, elmúlt dicsőségek rommá vált múzeuma! Mióta Róma aranyvértes, szíjsarus lába idáig lépett, elmúlt minden dicsőség, megfakult minden pompa, s még az emberek is mintha elvesztették volna mindazt a lelkierőt és szívnemességet, mely egykor Sámueleket, Ézsaiásokat és Jeremiásokat adott ennek a népnek. Isten kiválasztott népéből lett egy fáradt, szennyes, elcsüggedt és önállótlan tömeg, egy adófizető népkisebbség a hatalmas római birodalom legkeleti szélén. Ide vonult be Jézus ezen a napon, melyet mindazóta virágvasárnap néven megünnepelünk. A világtörténelem legtragikusabb és legmagasztosabb alakjának sorsdöntő életpontja ez a nap. Jézus régóta gondolt arra, hogy újra meglátogassa Salamon dicsőségének eme örök városát. Az ortodox teológia tanítása szerint, Jézusnak minden egyes lépte előre megállapított terv szerint, Isten megváltási terve szerint történt. Názárettől  Jeruzsálemig egy jól kidolgozott dráma szabatos jelenetei peregtek le csupán. Júdás, Péter, Pilátus, nagypéntek a megostoroztatás, a megkínoztatás és a térnek és iszogatnak három keresztes, sötét Golgothája! Bármily mesterkéltnek, sőt kegyetlennek tűnjék is fel ez az állítás, annak helyességét most ne vitassuk. Fogadjuk el röviden azt, ami nagyon valószínűnek látszik, hogy .Jézus igehirdetésének elmaradhatatlan állomása volt Jeruzsálem, hogy küldetésének megbizonyítása során minden szál, minden fonal idevezetett, s hogy ő sejtve a ráváró nehézségeket, szenvedéseket, mégis felment Jeruzsálembe, hogy bizonyságot tegyen az igazságról!
Jövetelének hírét előre megvitték rajongó zsidók. “Bizony, bizony, hogy ő a Messiás, kinek keze érintésére a bénák meggyógyulnak, a vakok látnak, s a halottak feltámadnak" - beszélték mindenfelé, s a római saru nyomása alatt vergődő jeruzsálemiekben felgyúlt a remény. A Messiás, kit a nagy próféták megjövendöltek, ki felszabadítandó volt Jehova népét, ki felhőkön ülve eljövend, hogy uralkodjék Sion felett időtlen időkig! Virágesővel fogadták az embernek fiát, eléje terítették felsőruháikat, s hozsánnát kiáltottak. Az embernek fia pedig nem felhőkön ült, hanem szamárnak vemhén, a ruhája egyszerű volt, majdnem szegényes, s az arca sem a hódítók büszke kifejezését hordta magán, szelíd volt az, mint egy juhai után járó pásztoré. Nagy haditerveken sem gondolkozott, melyekkel a római légiókat pocsékká verje, hanem inkább a holnap járt az eszében, amikor majd megfogja mondani ennek a hozsánnázó sokaságnak, hogy az ő országa nem e világból való, hogy a római elnyomás ellen nem a kard élessége, hanem a lélek ereje az egyedüli fegyver és hogy amiért ő idejött, az nem csatáknak indítása, hanem békének hirdetése fog lenni.
És Virágvasárnap után jött a nagyhét, virágeső után a töviskorona!
És vajon mi adott erőt Jézusnak arra, hogy mindezt előre sejtve, látva, - hiszen ismerte saját népét, - mégis csak felment Jeruzsálembe, s ott hirdette a szív mélységét, az igazságot és a békét? Azt hiszem, semmi jobban nem jellemezheti Jézust, s az ő lelket, mely annyi szenvedésen, fájdalmon át egyre tisztult és, nekünk ismeretlen, magasságokig nemesedett, mint ez a mondása Pál apostolnak: “Akik az Istent szeretik, minden  javukra van."

Jézus egész tanításának, életének, lelkének misztikuma ebben az egy igében bontakozik ki előttünk, melynek hitét minden tettében megbizonyította. Jézus életét tárjuk fel tehát, s az ő magasztos lelkét ismerjük meg, ha ez ige jelentésével tisztában leszünk.
Hadd nézzük meg mindenekelőtt azt, hogy mit nem jelent ez az ige. Ez nem jelenti elsősorban is azt, hogy csak akiket az Isten szeret, azoknak van minden a javokra. Más szóval ez éppen az ellenkezőjét jelenti annak a nagyon régi és nagyon szomorú tannak, hogy az e világban található nagy egyenlőtlenségek, gazdagság, szegénység, jóság, gonoszság, szépség, vagy elrettentő rútság, boldogság és boldogtalanság egyedül  az Úristen műve, aki pillanatnyi szeszélyében úgy rendelte el, hogy amíg az egyik bíborban, bársonyban, előkelő fogatokon jár, addig a másik száraz kenyér mellett aggódjék a holnap még szárazabb kenyeréért, hogy meg lesz-e adatva az neki vajon?! A letűnt századokon végig mindig akadtak emberek, akik gyenge lelkük mélyében nem tudták megérteni saját nyomorú éltük sivársásait, akik bűnbe estek, s nem tudtak megtérni onnan, akik földre rogytak s nem volt erejük a felemelkedéshez. Így alakult ki lassanként egy sötét és gyáva világnézet, mely szerint az ember földön-csúszó féreg, kit Isten pillanatnyi szeszélyében játékként teremtett, s aki önmagán segíteni nem tud, saját erejéből megjavulni nem képes, hanem mindent, de mindent felülről vár, valami égre forgatott gyáva alázattal? Sorsa jobbúlását pedig csak abban remélheti, ha meghunyászkodásában a hatalmas Kényúr kegyét maga felé fordítani sikerül! Ime azonban eljött valaki, aki felment az oroszlán barlangjába, aki szelídségében bátrabb volt sok szájaskodónál, alázatosságában királyibb, mint akit korona ékesít, aki szerette az Istent, ahelyett, hogy félt volna tőle! Mert, hogy a gyönge emberi akarat sokszor elcsüggedett sorsának csapásai alatt, s saját gyengesége súlyát iparkodott áthárítani valakire, mondván: Igy akarta az Isten? - hogy valahányszor az élet végigvágott szeges korbácsával föld felé hajló hátaikon, sokan azonnal felzokogtak: Elhagyott engem az Isten! Nem vagyok a kiválasztottak között, s csak könny és szenvedésre vagyok teremtve!! - mindez szomorúan emberi és fájdalmasan igaz! Ám, aki a kereszténységben csak az ordító emberi gyöngeségeket iparkodik dogmákba Foglalni, s nem azt a magasztosan fennkölt tanítást, melyet hirdetője fejedelmien sugárzó alakja, személye varázsával át, meg át szőtt, bizonygatott és megvalósított, akkor ez a kereszténység üres lesz, mint egy elhagyott templom és rideg, mint egy külvárosi hajnal!
Mit jelent hát alapigénk? Jelenti mindenekelőtt azt az örömüzenetet, hogy kinek-kinek jó sorsa, üdvözülése saját kezében van letéve. “Akik az Istent szeretik." Istent tehát mindenki szeretheti, törvényeit követheti, s az igében rejlő nagy ígéretet, hogy “minden javokra van" elnyerheti. Mint mikor egy lidércnyomásos éj után felhúzzuk szobánk ablakán a függönyt, s az áldott napfény elönti boldogító melegével minden valónkat, a szobák sarkából elűzi az odaképzelt rémképeket, s ajakunkon a felfakadó sikolyt imává változtatja, - olyan ez az ige. Tehát felemelhetjük fejünket a porból, hová saját lelkünknek kicsinyessége, bűne, gyengesége beletaszított, s Isten gyermekeinek vallhatjuk magunkat, akik szerethetik édesatyjukat, az Istent, s ezért a szeretetért magáért édesatyai ölelést, szülei áldást, s az életben minden baj, nyomorúság, szerencsétlenség és fájdalom ellenére boldogságot nyerhetünk! Ez a mondat az ember rendeltetésébe vetett hitnek, a Haladásnak  himnusza, evangéliuma, szent, megnyugtató bizonyságköve. Ha majd eljön a lángész, aki a Haladás diadalénekét megkomponálja, ezzel a mondattal fogja kezdeni: “Akik az Istent szeretik, minden javokra van!"
Jelenti alapigénk továbbá azt is, hogy e világon Isten az egyetlen és végső megoldás. “Az Isten van valahogyan minden gondolatnak alján . . ." írta egy modern magyar költő, kinek neve körül még most is könnyen lángra kap a gyűlölet és imádat álig meghamvadt parazsa. Ki egész életén át botránynak köve volt, ki csodálatos mélységeit tárta fel az ember lelkében rejlő vágyaknak, álmoknak és szent misztériumoknak; ki szivárványos utakra vezetett, hogy utána az elindulóknak gúnyosan szemébe kacagjon: délibáb volt csupán! Ki egész életén át menekülni akart attól a két dologtól, amelyhez egyedül tartozott igazán: a földtől, amelyen született és Istentől, akihez valami fájó, félő alázattal, meg-megbotolva. ajkán átokból sírásra vált vad kevélységgel egyre futott. És, aki mégis a legjobb példa tételünk megbizonyítására, mert egy eltékozolt élet után, mindenek túlján, saját lelke átkozott száműzöttjeként, mégis csak visszahullott, mint a fel-feldobott kő szülőföldjére, s jajgatva ismerte le: “Az Isten van valahogyan minden gondolatnak alján ..."
Szeretni a világot? Szeretni a gyönyöröket? Szeretni az elfutó élet reggeli sugarait? Szeretni a szivárványt, s versenyt futni saját lelkünk jobbik felével, hogy az utól ne érjen? Lehet. De csak egy ideig! Aztán leáldozik a nap, s a kifulladt, agyonhajszolt ember földre rogy. Csak annyi ereje marad, hogy a letűnő nap bíborsugaraiban megpillantson egy kezet, amely hívogat, s egy embert; aki töviskoronával megy előre, saját Gogothája felé, a szenvedések felé, a megaláztatás és megkínoztatás felé, s aki mégis hív: kövess engem! - s akivel a te utolsó erőddel mégis elindulsz, pihegve, fáradtan, de minden vágyaddal, meggyötört szíved áradó sírásával - az Atyához, akit akkor majd megtanulsz szeretni!!
Ám, hogyan kell szeretni Istent? Úgy-e mint a farizeus, aki kevélyen alázza meg magát Jehovája előtt, s így imádkozik: Köszönöm Neked, Isten; hogy nem vagyon olyan. mint ez a publikánus itt? Ugy-e, mint az írástúdó, aki beleöli lelkének szállongó vágyait, szerelmét, költészetét, szelídségét és minden vonzalma az általa szentnek tartott könyv betűinek megmagyarázásába? Úgy-e, mint az az ember, aki-kevélyen végigjárja a világot, s megdöngeti a templomok vasajtait: .,Hol vagy Isten? Jöjj, hogy szeresselek?" Vagy pedig úgy, mint azok a síró alázatos lények, akik maguktól eltiltják a napfényt, lelküktől az örömet, ajakuktól a mosolyt, akik az élet aszkétái lesznek, akik a földön csúszó féreggel akarnak versenyezni, s Istentől kapott büszke fejüket sárba takarják szent félelmükben Teremtőjük előtt?
Én azt hiszem keresztény testvéreim, egyik sem helyes szeretete Istennek ezek közül. Hanem nézzünk a názáreti Jézus szelíd szomorú, fájdalmas és mégis életigenléssel tele, fejedelmien emberi alakjára, amint megy Jeruzsálem felé: Tudja, mi vár rá, tudja, hogy még az ő szava is gyenge ezt a lelkileg eltörpült népet óriássá tenni; tudja, hogy a farizeusok és írástudók megmosolyogják, sőt meg is öletik - őt. Lelkében talán le is borút egy percre alkotója előtt, mint azon a fájdalmas nagycsütörtöki éjszakán: Uram, múljék el tőlem e keserű pohár.
		De aztán megerősödik, érzi magában azt a lelket, melyet Isten helyezett belé; s tudja, hogy ha halála árán is, de bizonyságot kell tennie Isten tündöklő igazságáról! Nem tétovázik és nem fél. Bevonul Jeruzsálembe, s az ünneplés sem téríti el küldőjének üzenetétől. Bezörget Dávid és Salamon városának kripta-ajtaján, s fürdeti a-szeretetet, a békét, s a szívék mélyén rejlő nagy igazságot, ami az Isten.
De hát hol van az a jó, amit Isten adott Jézusnak az ő nagy szeretetéért? ' Vajon üres ígéret-e csupán az alapigében rejlő nagy biztatás? Ó jaj, hogy erre a kérdésre nem lehet egy mondatban, a lángoló tüskebokor igazságaként megfelelni! Ó, hogy nem lehet a kapott javakat mérlegre tenni, s a tiszta hasznai üzleti könyvekben kimutatni? Ó, mennyien tolongnának az Úr házába, s menynyien próbálnák meg szeretni azt az Istent, aki készpénzben fizet!? S így az üres lelkűek, a kapzsiak, a magukat szeretők és az önző hétköznapi lelkek nem is próbálják meg szeretni Istent. Ők megmaradnak a maguk apró szerelmei mellett s imádják a pénzt, az anyagot, a mindennapi örömöket, a tiszavirág életű gyönyört. Úgy tesznek, mint az a vándor, aki gyémántmezőre bukkan, de akinek türelme nincs azt kibányászni, hanem diadallal viszi haza a porondon elszórt üvegdarabokat?
Azokat azonban, akik lelkükben mély vágyakozással vonzódnak Isten felé, magunkkal hívjuk. Egy nagy kalandra hívjak meg őket, egy izgalmasan nagy erőpróbára, melynek során csodásnál csodásabb, igaznál igazabb titkok, kinyilatkoztatások tárulnak elénk. És az, aki kitart, akinek Jézus a mintaképe, s akinek lelke meg nem tántorít az útszélen feléje csillogó üvegdarabok színjátékától, elérnek valahová, ahol a kaland valósággá válik, a felfedező út feltalálássá, s az elindulás boldog megérkezésben végződik el. Megtaláljuk majd azt az ígért jót, a szívnek békéjét, a boldogságot, melyet mindenki elnyer, aki az Istent szereti, s amely a világ minden kincsénél, titkánál, gazdagságánál és útszéli szépségénél többet ér!
Egy megkapóan szép történetet olvastam egyszer, egy hadifogolyról, aki hazatért. Ám a várt ölelő kartik, a meleg tűzhely, s vendégváró kapu nem volt sehol. Ki tudja hova sodorta a háború elhagyott menyasszonyát? S a fogoly nem csüggedt, elindult keresni ót. “Hová mégy? - gúnyolódtak vele, - sehol se találod meg bizony.” “Megkérdezem a szívemet és az majd hozzá vezet" - felelte a fogoly s indult tovább. “De hátha nem szeret már, ha elfelejtett, s rád sem ismer talán?" “Neki adom a szívemet, s újra szeretni fog!" - felelt ismét a fogoly, s ment a maga útján. Nem kétlem, hogy meg is találta azt, amit keresett.
Semmiféle hasonlat sem teljes, ez a hasonlat is sántít. De mégis, mégis keresztény testvérem, nem adhatok neked jobb tanácsot, ha Istent keresed, mint ezt a szegényes, egyszerű példázatot. “Kérdezd meg a szívedet" és “Add Neki a szívedet" s akkor megfogod találni, amit keresel, menyasszonyodat, boldogságodat, szívednek békéjét, az Istent!
Legyen hát hitvallásod ez a mondat: “Akik az Istent szeretik, minden javokra van ..." mint ahogyan a názáreti Jézusnak is hitvallása volt, aki ment fel Jeruzsálembe, végzete felé, megkínoztatása felé, halála felé, - és mégis boldogsága felé is egyben, mert a rábízottakat elvégezte, s az ember lelke mindennél nagyobbá, örökéletűvé magasztosodott.
Ámen.

		Az élő és a halott Jézus
				Lk 24,5

Volt egyszer egy mérnök. Úgy kezdődik ez a mondat; mint valami mese. Pedig az a történet; amelyet el akarok mondani nektek; keresztény testvéreim, való igaz. Volt egyszer egy mérnök, aki igen-igen nagy városban lakott; s irodájába menet sokszor látott egy csodaszép, nagy templomot: Ott állott a templom  a város szívében, naponta ezer és ezer ember ment el mellette, s bohó fiatal emberek sokszor beszéltek meg találkozót; mondván: találkozunk a templom előtt. Mindnyájan értitek, ugyebár; hogy mit akarok ezekkel a részletekkel elmondani nektek? Az a sok ezer ember naponta eljárt: a templom előtt; naponta elemlegette a névét, s mégis talán egy sem tudta közülők, hogy az az ország egyik legszebb épülete, amelynek megcsodálására messzi földről elzarándokoltak műértő lelkek. Hát még azt vajon hány ember gondolta meg vajon, hogy ez az épület egyúttal az Isten háza is és hogy ez ismét mit jelent?
A mi mérnökünk azonban műveltebb és figyelmesebb volt, mint a többiek. Régóta tudta, hogy milyen csodaszép műalkotás az a templom, könyvet is írt annak történetéről és építészeti sajátságairól, sőt, hogy belsejét is leírhassa, el is látogatott egyszer egyik Istentiszteletre oda és elnézte sokáig, hogyan imádkoznak ott az emberek.
Történt azonban egyszer, hogy az élet rideg szele végigsüvöltőn a mi mérnökünk lelkén, s valami kínzó, vad szomorúság hamuvá égetett benne minden életakaratot. Fájó szíve nem hagyta nyugodni otthon, ki az utcára ment sajgó sebével, s léptei akaratlanul odavezették őt a templomhoz, be a zúgó orgona hangjai mellett a csendes padsorokba. Hogy mi történt vele ott, a csendes imádkozás hajlékában, csak ő tudná megmondani. Úgy látszik eljött hozzá a nagy Vigasztaló, s egy szelíd mosolyával letörölte lelke mélyéről azt a sebet, amely úgy égette. Mi csak azt tudjuk., hogy ettől a naptól kezdve állandóan ott lehetett őt látni minden Istentiszteleten és hogy egy újabb könyvet írt ezzel a címmel: “Én és a templom." A bevezetésben tragikus fájdalommal így kiált fel: ,,Hol volt a szemem, s aludt talán a lelkem, hogy én eddig nem vettem észre ezt az újjáteremtő, szent orvosságot, amit  ez a templom ad és éppen nekem szánt mindenek között? Azt mondják, az építészet megfagyott muzsika, és én halott köveket bámultam sokáig az élő tartalom helyett. Jöjjetek, olvasszuk fel a jégkérget róla, hogy hallhassuk zengeni azt a csodálatos muzsikát. Legyen a mi varázsmondatunk: “Élnek ezek a kövek!"
Ennek a történetnek az értelme könnyen felismerhető, ugyebár, keresztény testvéreim? Nem ilyen templom-e a mi részünkre a Húsvét? Százezren eljárunk mellette az évek jövő-menő forgatagában, s nem vesszük észre sokszor még külsőleges szépségeit sem talán. Vannak ugyan, akik hatalmas könyveket írnak erről a csodálatos templomról, a Húsvét mély jelentőségeiről, s mindaz, amit megírnak igaz is, szép is, értékes is, mindössze csak egy baj van vele: rossz a cím, amit választanak hozzá. Mert amíg nem ezzel a címmel ír könyvet: Én és a templom, amíg valaki nem ezzel az érzéssel fordul e felé a mély értelmű ünnepnap felé: Én és a Húsvét, - addig ez az egész ünnep számunkra csak megfagyott muzsika marad, melynek melódiája nem gyógyít, nem vígasztal, nem tesz boldoggá senkit. Jöjjetek hát, olvasszuk fel a jégkérget róla, hogy hallhassuk zengeni azt a melódiát. Legyen a mi varász mondatunk ez az ige: mit keresitek a holtak között az élőt?

Ezeket a szavakat a bibliai legenda szerint az üres sír mellett álló angyal intézte a Jézust kereső szomorú asszonyokhoz. Mit keresitek a holtak között az élőt? A keresztény filozófia dogmát csinált ebből a mondatból, s Jézus testi feltámadásának alapkövévé tette. Mit keresitek a holtak között az élőt? Aki nem hiszi; hogy Jézus testileg feltámadott, az nem üdvözül némely egyház dögmái szerint. Mi unitáriusok pedig nem hisszük a testi feltámadást. Nem azért, mintha a mindenható Isten nem tehette volna meg ezt a csodát, hiszen, ha valaki, úgy mi unitáriusok hiszünk Isten mindenek felett való erejében, annyira hiszünk, hogy a mi egy Istent vallunk éppen azért vet el minden más lehetőséget, Jézus és a szent lélek istenségét, hogy az Atya Isten; az egyetlenegy Isten hatalma, nagysága és mindenek felett való dicsősége el ne homályosulhasson. Hanem, mert azt hisszük, hogy Isten az ő embernevelő munkájában nem kellett; hogy ilyen túlságosan kézzel foghatói szinte kiáltóan erős csodával segítse elő az ő legjobb fia melletti bizonyságtevését. Hiszen Jézus azért jött el, hogy bizonyságot tegyen az igaságról és hogy megtanítson minket is bizonyságtevésre, igazabb életre, Isten országának munkálására. Ezért fontosabb nálunk minden dogmánál a názáreti Jézus követése. Már pedig hogyan követhetnénk mi valakit, aki természet feletti csodák segítségével tudott csak győzni és bizonyságot tenni? Könnyű volt Jézusnak, mondhatná valaki, mert őt az Isten csodákkal segítette, természetellenesen feltámasztotta  halottaiból, de hogyan merjem én hirdetni az igazságot, hiszen az én ösvényem tövisesebb lesz, mint az övé és engem nem támaszt fel az Isten, ha elvérzem a harcban!  Ám, ha így áll a dolog, nem vádolhatnak-e minket más hitet valló keresztény testvéreink, hogy éppen mi vagyunk azok, akik a holtak között keressük Jézust, mert mi nem hisszük, hogy ő a holtak közül feltámadott, tehát újra él?
Mi igenis hisszük, hogy Jézus feltámadott. Ó, nem a test szerinti feltámadással, mert ez egymagában még, ha igaz lenne is, nagyom kevés. A testi feltámadás; még ha nem bizonyítaná is minden történelmi igazság  és józan ész a lehetetlenségét, a ma emberének keveset érne. Mit használ az az én szenvedő; utat kereső lelkemnek, hogy Jézus valamikor, majdnem kétezer évvel ezelőtt; feltámadott? Ezen vitatkozzanak a történettudósok és döntsek el ők egymás között. Engem ez a kérdés hidegen érint;  legfeljebb csak, mint ritkaság, mint különösség érdekel, de a lelkem nyugalmával, kérdéseim síró seregével nem tud megváltó békét kötni. Más az a feltámadás, amit a lelkem óhajt.  Feltámadott-e Jézus az emberek lelkeiben? Feltámadhat-e az én lelkemben? Jelent-e még valamit az én részemre az ő tanítása, az ő útmutatása, az ő gyógyító keze, az ő csodálatos személyisége, mely az élet zavaros vizeit le tudja csendesíteni, s szívem háborgó taván elsimítja a zúgó hullámokat?  Ó, éppen azok keresik a holtak között az élőt, akik egy kétezer év előtti csodának a lehetőségén vitáznak, akik ezt az egy csodát központtá teszik, s a felsíró ember-gyermeket ezzel akarják elcsitítani: hidd, hogy feltámadott a názáreti Jézus és akkor minden szenvedésed egyszerre meggyógyul ettől az elhívéstől! Jézus, az élet, az út és az igazság, mint történelmi adat. Aki testvérnek, barátnak, orvosnak jött el szenvedő testvéreihez, mint felfoghatatlan teológiai dogma? Micsoda halott dolgok ezek! A történelem dohos lapjai helyett élő hitre vágyakozik a lélek, s a dogmák elvont szőrszálhasogatásai helyett egy vigasztaló, szerető szóra. Nem a holtak, halott tudományok és halott dogmák, hanem az élők, a huszadik század kínzó bizonytalanságait ércszavakkal gyógyító igék közelségére vágyik az ember. Ne keressétek hát a holtak között az élőt, mert bármilyen csodálatos legyen egy-két ezer évvel ezelőtt meg, vagy meg-nem-történt eset és bármily csillogó legyen is valamelyik hittan-bölcselet, sokat vitatott dogma, - egyik sem tudja a Húsvétot élővé, a hitet meleggé tenni. Így sohasem írhatod fel majd szíved könyvének lapjára: Én és a húsvét!

De hát hogyan támadhat fel valakinek a lelkében Jézus? Úgy, hogyha az élők között keressük az élőt. Mi az, ami Jézusban élő volt? Vajon azok a dogmák-e, amelyek az ő csodálatos feltámadásáról, s lényének érthetetlen kettős természetéről szólanak? Dehogy. Hanem legelsősorban is az az igazság, amelyet tanított. A szív tisztaságáról, a megbocsátás hatalmáról, az Isten atyaságáról, s az emberek testvériségéről beszélt, s amerre ment, meggyógyultak a szívek és látókká lettek az élet porában ténfergő testi és lelki vakok. Lehetünk modernek. lehetünk táglátókörűek, tehetünk engedményeket a világ többi nagy prófétájának javára, de mindig-mindig vissza fogunk vágyni erre az egy forrásra, a názáreti Jézus tiszta beszédeire, amelyeknél fenségesebb és igazabb még nem adatott.
Élő volt ezenkívül Jézusban az ő rendkívüli személyisége. Ami egy embert igazán élővé, naggyá, áldásossá tesz, az a személyisége. Legyen bár valaki legnagyobb bölcse a világnak, s mégis eredménytelen lesz az élete, ha az emberek közé menve nem tudja lelkükbe plántálni tanításait rendkívüli személyisége révén. Hirdesse valaki a legnagyobb igazságot bár, de ha szemeiből nem sugárzik az Istennel találkozottak szent ereje, megöli azt az igazságot. Mert ez a személyiség titka. Van, aki látta az Isten tündöklő arcát, ha csak percre is, ha elfutóan is, s ettől a látomástól szent ragyogás önti el lényét, mely lenyűgözően ragyog.
Vajon elég ezeknek a tudása, sőt elhívése is arra. hogy feltámadjon lelkünkben a Mester és személyessé legyen számunkra a Húsvét? Nem, nem elég. Szükséges még azt tudnunk, hogyan kell keresni az élők között az élőt?
Hányan és hányan olvasták már el valamelyik író Jézuséletéről írt könyvét. S vajon, mennyivel jutottak közelebb hozzá? Megismerték az életét: De vajon megismerték-e egyúttal azt is, hogy ő maga az élet? Rájöttek a Jézus ajánlotta útra. De vajon arra rájöttek-e, hogy ő maga az az út. Megtudták, hogy mi az az igazság, amelyről ő bizonyságot tenni jött. De vajon meg tudták-e azt is, hogy ő maga az igazság? Mert a Húsvét ünnepének ez az igazi titka. Rájönni arra, hogy aki igazi feltámadást akar, feltámadást eddigi céltalan életéből, eddigi bánatos örömeiből, eddigi tékozló napjaiból, ha megakarja ismerni Istent és az ő akaratát, melyet követni egyedül üdvözülés, - az hiába tudja könyv- nélkül Jézus összes tanításait, hiába tartja meg reánk hagyott tanácsait, nem fogja meglátni Istent, nem fog feltámadni saját lelkében, hacsak nem kiveti Jézust: Jézust követni pedig az ő szeretetében áll. Mindaddig, amíg valaki nem szereti Jézust jobban, mint a bűnt; jobban, mint a gyönyört, jobban, mint bárki mást, jobban; mint akár a saját életit; - addig nem fogja tudni követni sem. Keressük az élő Jézust azokban, amik élnek, de így keressük, az ő iránta vallott és érzett szeretet meleg Bugára legyen az útmutató. személyes szeretet, mely meg tud tanítani arra. hogy Jézus nekünk tanított, nekünk hagyakozott, érettünk halt meg; s mitőlünk személyesen vár újra és újra feltámadást, Csák az ilyen szeretet tud követéssé válni. Ime, itt van az örökké tartó kör: Szeresd Jézust, hogy feltámadhasson lelkedben erővel és diadalban, de csak úgy szeretheted, ha feltámasztod lelkedben, ha az élők között keresed, ha gondolatban odaülsz lábaihoz és felnézel csodálatos titkokkal telt szemeibe.

Húsvétot ünnepelni enélkül a lelkünkben végbement feltámadás nélkül, milyen üres, milyen sivár dolog. De Húsvétot ünnepelni úgy, hogy lelkünkben feltámadáshoz segítjük Jézust, az élőt, az utat, az igazságot s ezzel feltámasztjuk saját magunkat is a közöny, a hanyagság, a bűn és a tehetetlenség halottaiból, - ilyen Húsvétot ünnepelni, ó, megrázó boldogsággal tele diadal!!
Az a húsvét lesz az igazi, keresztény testvérem, amelyen te felírod lelked táblájára ezt a címet: Én és a Húsvét és aztán találkozol lelkedben, személyesen, boldogítóan a názáreti Jézussal. Akkor megszólal, megzendül ez a csodálatos muzsika, ez a megfagyott muzsika, amelyet úgy hívnak: Húsvét. Testvéreim, szólaltassuk meg ezt a muzsikát, érdemes lesz meghallgatni. Tudjátok, ki a szerzője és a karnagya ennek a muzsikának? Isten, aki az örökkévalóság mosolyával figyel minket, Húsvét körül, feltámadás körül, az emberi élet nagy sivatagéin tévelygő  gyerekeket. Ámen.

		Péter, a szikla
				Mt 16,18

A szentlélek kitöltésének, a keresztény egyház megalapításának, örök időkre szóló szent lelkesedéseknek csodálatos ünnepe a pünkösd. Még ma is, annyi század bújának és örömének fátyolán keresztül, tiszta fénnyel ragyog felénk e nap fenségessége, s minden évben új és új lángra gyújtja szíveinket. Feltűnnek előttünk e nap legendás hősei, az apostolok, amint megtelnek szentlélekkel; a tömeg, melyből egyszerre 3000-en keresztelkednek meg és különös képen mindezek között Péter, amint előállván, szólani kezd a sokaságnak, prédikálván a názáreti Jézusról, mini Messiásról. A pünkösdnek emberhőse Simon Péter, Jónának fia. Ő volt az a bátor és ihlettel teljes ember, aki nett törődve a zsidók ellenséges érzületével, s a veszéllyel, mely reá várhatott, bátran előállott, bizonyságot tett Jézusról, s a szentlélek segélyével megindította azt a mozgalmat, mely a későbbi kereszténységgé nőtte ki magát. :Megmondotta volt Jézus: Te Péter vagy s ezen a kősziklán építem fel az én anyaszentegyházamat.
Pétert általában úgy ismerjük, mint, aki megtagadta Jézust legv2lságosahb. legkínosabb szenvedésének órájában. Ha az emberi gyarlóságról akarunk képet festeni, Pétert állítjuk oda, mint e gyarlóság iskolapéldáját. Amíg a Mester erős volt és szavaival néptömegeket indított néha könnyre, néha őrömre, de mindig az Isten országa felé vezető útra, addig Péter volt a leghűségesebb tanítvány. De amikor Jézust elfogják. megvesszőzik, kigúnyolják, akkor Péter háromszor tagadja meg Mesterét. És mégis Jézus azt mondotta: Te Péter vagy! Kőszikla?
Ha Péter ilyen gyenge volt, ilyen ingatag, mint a mocsár szélén hajladozó nádszál, miért választotta Jézus éppen őt anyaszentegyháza alapkövének? Vagy talán Jézus nem volt jó emberismerő? Félreismerte Pétert, csalódott benne? Miért kapta akkor mégis ő is a szentlelket, miért bízatott rá a juhok legeltetése, mi adta neki a bátorságot, előállani pünkösd ünnepén Jézusért?? Ó, mert még elgondolni is iszonyú lenne, hogy Jézus talán ismerve Pétert és ismerve a jövet, melyben követői még csak megközelíteni sem, nemhogy megérteni fogják tudni az ő tanításait, azt gondolta volna, hogy olyan lesz az az egyház, mint Péter: gyarló, téveteg, hamis utakon járó, lidércfény után futó? Ha az a sok tévedés, sikertelenség, vér, türelmetlenség és hamis utakon járás lenne az igazi, s a hitvallók, vértanuk, istenes és áldott lelkű emberek csak véletlenül kerültek volna közénk, akkor menekülni kellene ebből az egész csodás épületből. melynek ilyen kezdet után még gyászosabb vége is lehet!?
E kérdésekre feleletet találunk, ha megvizsgáljuk azt a három nagy találkozást, mely Jézus és Péter lelkét összedobbantotta.
Csodálatos dolog az emberi lélek. Olyan, mint egy feneketlen tó, mely nagy viharok alkalmával hullámokban tör ki, s alulról feltörő habjai felvetik mélyének tartalmát, néha drágagyöngyöt, néha kavicsot, néha sárt és iszapot csupán. Emberek százai élnek egymás mellett, akiknek a mindennapok egyformaságaiba beleszokott lelkük semmit sem árul el egymásnak. A felszín nyugodt és sírna, banalitás és udvariasság, s hogy a mélyben mi rejlik, nem tudja senki, sokszor még maga az ember sem: Lehet, lelki értékek drágaköve, vagy lehet. hogy csak értéktelen kavics. Az is lehet. hogy emberi indulatok iszapja. Ám eljön egy vihar és felkavarja a tónak színét. Talán ez a vihar csak két rokon lélek találkozása, két szerető szív összedobbanása, mert hiszen vannak áldott viharok is. Ám sokszor ádáz ellenségek összecsapása, a szenvedély vak felláncolása, a pénz őrdögének sátán vigyorgása ez a vihar, s akkor fákat tép ki, hajókat sülgeszt, életeket dönt romokba. Hanem ilyenkor megmutatkozik a mélység, s feldobja taralmát a máskor nyugodt felületre.
Így volt ez Péterrel is. Bár állandóan Jézus mellett volt, tanítványai, követői közé tartozott, naponta százszor is látta a Mestert, beszélt vele, ruháját érintette - mégis csak háromszor találkozott vele, három mély, nagy és fenséges emberi tapasztalatban.
Először a galileai tenger sejtelmesen zúgó Partjain találkozott Péter Jézussal. Egyszerű halász ember volt, de lelkében szent lángok égtek. Ezek a lángok késztették őt arra, hogy Keresztelő János tanítványai közé zarándokoljon. Egyszer hallotta, amint János “Isten bárányának" nevezett egy Galileából, Názáretből való férfit, sőt később látta is, amint őt János megkeresztelte. Péter sokat halászott. ez volt a kenyere és néha, amikor hosszú órákon átringatta a víz halász-csónakát: el-elgondolkozott Izraelről, az életről, Keresztelő Jánosról és --- Isten bárányáról. A távoli partokon sokszor látta, amint csendes juhászok bárányokat mostak. Néha el-elsodort a víz egy-egy fehérgyapjas bárányt, s az keserves bégetéssel felverte a körülülő hegyek csendjét, míg csak a juhász utána nem nyílt kampós botjával, s vissza nem húzta a biztos partra. Péternek a lelkében is élt a Messiás után való vágyakozás, hogy megszabaduljon Izráel a gyűlölt római nehéz igájából. De mi szükség van itten isten bárányaira? Öldöklő oroszlán és vérszomjas tigris legyen az, aki felmeri venni a harcot a büszke római sassal!!
Ime egy napon azonban feltűnt a parton a názáreti ember. És szólt hozzá szelídbánatosan: Kövess engem és én azt művelem, hogy embereket halászol ezután? Hatalmas pillanat volt ez az első találkozás! Két mélyjáratú lélek dübörgő összecsapása. És vihar lett és dörgött az ég, a feneketlen tó. Péternek lelke, felszínre dobálta mélyének rejtélyeit. Péter pedig azonnal ott hagyván hálóját, követé Jézust. Az első találkozás, íme, Felszínre dobta Péter lelkének első ismeretlenét és az drágakő volt: a követés tehetségének drágaköve! Ó, mert a követés tehetsége csudálatos, szent adomány! Az ezerösvényű Ma ködében bolyongó vándorok, ó, ha tibennetek mindnyájatokban meglenne a követés tehetsége! Sok az út és annyi a próféta. Az emberi lélek vágyva szegődik rendre mindenik után, s aztán kiábrándulva hagyja ott rövidesen. Mert mindent követni: ez a kor átka. Változik a film és új képek vetődnek fel előttünk, mi pedig mohón vetjük magunkat az elénk táruló napsugaras tájék felé. S azután megunjuk vagy megcsalódunk, s fordulunk egyet új kép és új tájak felé. Máskor meg süketek vagyunk harang szavára, orgona búgására, pap szózatára. Mert mindent nem követhetünk, semmit sem követünk. Ez a kor szerencsétlensége, követni tudni, de az igazit, az egyetlent követni és az alkalmas pillanatban. - nem amikor már szénné égett minden emberi ideál, s hamuvá lett minden álom, -- ettől függ az emberi létek boldogsága! Ha Péter késlekedik, ha megkérdi: Ki adott jogot neked arra, hogy követőket szerezz?  Ha azt veti fel: Tudsz-e nekem biztosítani meleg ágyat, mindennapi kenyeret, nyugodt megélhetést? Vagy ha késlekedik; s azt mondja: követlek, csak egyszer rendbe teszem világi dolgaimat. Követlek, csak egyszer befejezem halászatomat. Akkor Péter nem lett volna az a kőszikla, amelyen felépülhetett az anyaszentegyház? De Péter mindezt nem kérdezte. Kinyílt a lelke valami szent vágyakozással, mint egy dús szirmú rózsa a nap hívó sugarai előtt; s elhagyván hálóját; követé Jézust. Az első pünkösd is ilyen lélekből született meg. Az a háromezer nem kétségeskedett, nem mondotta: Várjuk meg, a jövő megmutatja, ha Jézus-e az igazi próféta. Megkeresztelkedett és megalkotta a keresztény egyház első alapkövét. Ez az a kőszikla; melyre egy anyaszentegyház felépülhet. Péter és azok, akiknek ilyen a lelke.

A második találkozásnál Péter megragadta Jézust. Ismeretes előttünk a nagycsütörtöki dráma. Jézust elfogják a poroszlók, Kajafás főpap házához viszik. Bent kínozzák, faggatják a Mestert, s künn a katonák kérdésére Péter megtagadja öt. De hát miért tagadta meg Péter Jézust? Gyávaságból, ez mindig reá a felelet. Pedig vajon gyáva volt-e Péter? Gyáva nem lehetett, hiszen követte a Mestert a bizonytalanságba, szegények, betegek, bélpoklosok és leprások között. Testvéreim; kik jól fűtött és kényelmes polgári lakásokban valljátok magatokat jó kereszténynek, vajon bennetek meg lett volna-e az a bátorság, elhagyni mindezt a kényelmet; nyugalmat és biztonságot, s követni valakit úttalan-utakon, farizeusok; írástudók, politikai vezetők és tekintélyes polgárok gyűlölködései, áskálódásai között? Akkor is, mikor Péter álmából ébredve a Getsemáné kertben vad katonákat és torzonborz poroszlókat lát, akik éppen elfogják Jézust, ő az egyetlen, aki kardot ránt és megakarja védeni őt. Kajafás házához is csak neki volt elegendő bátorsága az összes tanítványok közül. hogy elkísérje Jézust, S mégis megtagadja. Hanem az emberi lélek sok rejtélye között ott van az a kellemellen, szívszorongató érzés, amit így neveznek röviden: Téved az ember. Péter lelkében talán feltámadtak egy pillanatra a régi kétségek. Ez-e a Messiás? Ez fogja megtanítani Izráelt félni? Ez, aki talán holnap maga is meghal? Ez fogja megmenteni őket a római sas karma tépésétől, ez a bárány, ha mindjárt Isten báránya is? Látni a Mestert, amint közönséges, durva katonák csavargó módjára bánnak vele, amint a társadalmi rend minden képviselője megcsúfolja, amint a vallásnak feje, a főpap, istenkáromlónak mondja: ez gondolkozásra indítana bárkit,  Péter is kételkedett, s kételkedésében megtagadta a Mestert.
Aki még sohasem kételkedett, nem hihet igazán. Aki sohasem volt még sötétségben, nem tudja élvezni a világosságot. Aki sohasem érezte az éhség marását gyomrában, annak a mindennapi kenyér imádsága csak üres szómorzsolás. Az a kőszikla, mely még sohasem állott ki vihart, nem érdemes arra,  hogy házat építsenek rajta, akár egy embernek, akár egy léleknek. Vannak ugyan, akik éreztek kételkedést és nem lettek tőle hívők. Vannak, akik voltak sötétségben és megvakultak tőle. Vannak, akik éheztek és szomjúhoztak és meghaltak bele. S olyanok is vannak, akik tévedtek és eltévedtek, mint Júdás. Hanem, aki kételkedett és utána megerősödött, aki volt sötétségben, s utána újjongva borul le a világosság szivárványszíne előtt, aki éhezett és megtanulta értelemmel  mondani az úri imát, s aki tévedett, de utána megtért, az kőszikla leszem melyre bátorsággal lehet építeni, házat és anyuszentegyházat egyaránt.
Mikor pedig Jézus kijőve Kajafástól, ránézett Péterre, s annak eszébe jutott valami, egy fáklyaláng, amelytől megvilágosodik a lélek. Jézus szomorú, bánattal és fájdalommal tele szemeiből kiolvasta ő azt, amit gyötrődéstől szomjas lelke annyit keresett. Ime a Messiás, aki töviskoronával hódítja meg a világot. Ime Isten báránya, aki szelíd mosolyával legyőzi a római dárda erejét! Ime  egy ember, akit letörtek, meggyaláztak, megkínoztak és kicsúfoltak, s aki mégis diadalmasabb, mint bírái, kínzói és poroszlói együttvéve. S ez volt a második találkozás. Mennydörgött s a villámok bevilágítottak Péter lelkének még maga előtt is ismeretlen rejtelmeibe, s Péter kiméne nagykeservesen sírva. Péter második találkozása is felvetett lelke tavának mélyéről valamit, ami először úgy látszott, hogy sár, de aztán letisztult róla az iszap, s előtűnt egy ragyogó, kincseket érő drágakő: a megtérés tehetségének drágaköve!
Ó, mert követni, valaki után elindulni, aránylag könnyű dolog. De akkor, mikor megjön a kétség; a kiábrándulás, a megtagadás, akkor bírni a lélek amaz adományával, mely a megtéréshez segít, kevesek ritka kincse. Mert Péter tehette volna, hogy tovább is tagadja  Jézust, hiszen mindenki előre látta, ez az ember a Golgothán végzi, vagy száműzetik. Mondhatta volna tovább is: én nem ismerem ez embert. s a katonák előtt mozdulatlan arccal eltávozhatott volna, hogy titokban sírjon, ha fájt a lelke. Ám Péter ott fakadt sírva a katonák és szolgálók előtt, akik előtt megtagadta Jézust; nem várt és nem iparkodott tévedését akár önmaga, akár mások előtt igazolni. Péter megtért. Istenem, hány és hány szív van, mely elkövetett hibája miatt sajogva fáj. Hány és hány lélek van, mely haláláig rejti egy igazságtalanság emlékét, melyet ő követett el. De megtérni, beismerni, magunkat megalázva a világ elé vetni: ó. de kevesen tudják. Hanem aki tudja, akiben megvan e tehetség, a megtérés tehetsége, az azok közé tartozik, akik olyanok, mint Péter; akikből formálódik az a kőszikla, melyre az Istennek szentegyháza  épül . 
Harmadszor már csak lélekben találkozott Péter Jézussal. Jézus meghalt és magával sírba vitte a megbocsátást. Az a fájdalmasan szívig ható tekintet, melyet Kajafástól kijövet vetett Péterre, ez volt az utolsó találkozás. A magukra maradt tanítványok lesújtva merengtek, eltávozott közülük a lélek és ők sírtak, hogyha reágondoltak. Ám Péter lelkében mindeniküknél nagyobb viharok tomboltak. A többi tanítvány csak gyászolta Jézust, csak siratta, de Pétert még az önvád is gyötörte és az a feladat, amely vállaira nehezedett, “Ezen a kősziklán építem fel az én anyaszentegyházamat" zengtek fülébe a szavak és a kőszikla kínzó tehetetlenséggel érezte, hogy nem tud megmozdulni. Aztán vajon most is, azok után, amik történtek, vajon ő-e még az a kőszikla? Egyszer ismét ott ült a tenderparton, a Genezáreth tó partján, éppen, mint amikor először látta Jézust. Kínzó gyötrelmében betűket rajzolt a part homokjába és belebámult a tovagyűrűző víz fodraiba. Hirtelen úgy tetszett neki, hogy kikél Jézus a habokból, s melléje ül a tűz mellé. ,,Simon Péter, Jónának fia, szeretsz-e engem?" - kérdezte azzal az édesen-bús, szelíd mosollyal, mely a szívéig hatott annak, akinek szóit. Péternek a szavak drága zengésként hatoltak lelkéig, s ő szívével az ajkán felelte: “Te tudod, uram, hogy szeretlek téged." S a tűzben a lángok sziporkázva égtek, a tó vizén egyik hullám zizegve küldte a másikat, mint Péter lelkében a kétség, megbánás, jóra igyekvés és szent elhatározás. Kis idő múlva azonban ismét megszólalt Jézus: ..Simon Péter, Jónának fia, szeretsz-e engem?" Péterben vad daccal sírt fel a lélek. Nem mondta-e ő, hogy szereti Jézust? Nem elég-e, ha egyszer mondta? Vagy talán olyannak ismeri öt Jézus, mint, aki játszik szavaival, mint a gyermek? Miért e bizalmatlanság? Hiszen igaz, ő megtagadta egyszer a Mestert, de mennyit szenvedett érte. Ha hangja volna a néma szenvedésnek. úgy most az ő lelke kiáltana, mint egy élve eltemetett, kriptába zárt ember éjféli órán!! Ha az elsírt könnyek, melyek nem gyerekszemből, de férfi arcon patakzottak le, összegyűlnének, most patakká válnának, mely a nagy végtelenségbe belefoly!! 
Ám Péter megalázta magát és hívő állhatatossággal a hangjában monda: Te tudod, uram, hogy szeretlek'. És íme harmadszor is. megszólalt a Mester: “Simon Péter, Jónának fia, szeretsz-e engem?" Minden bűnnek megvan a tűntetése, s aki egyszer megtért; nem tántorodik el könnyen. Ó, de ha az, akiben hittünk, akiről azt hisszük, hogy szíveinkbe lát, akiért fel akarjuk áldozni az életünket, ha az sohasem látja elégnek a bűnhődést, ha az még mindig kételkedik?! Nem az következik-e, hogy a mertért hívő hitetlenné váljon és ott hagyja az egész ügyet, s szegődjön új zászlóhoz, mely többre becsüli? Száz ember megelégelte volna, ezer ember feljajdult volna, millió és millió szív felemelte volna tiltakozó szavát. Ám Péternek ebben a viharban, ebben a megpróbáltatásban is új érték vetődött lelke tavának felszínére és ő kínoktól tépett szívvel borult le a földre, s szíve szakadtával rebeg: “Uram, te mindent tudsz, te tudod, hogy szeretlek tégedet ..." És ekkor Péter hallani vélte Jézus szelíd szavát, mintha valahonnan távolról jött volna, de egyre erősödve, mennydörgéssé válva, míg csak a fülében dübörgött elfelejthetetlenül: “Legeltesd az én juhaimat."
Péter harmadik találkozásakor Jézussal felvetődött lelkének harmadik rejtélye is, s az is drágakő volt, a megmaradás tehetségének drágaköve.
Követni valakit, kevesek ritka adománya: Tévedni és utána megtérni, szintén kiválasztottak adománya csak. De követni, tévedni, megtérni és aztán megmaradni; akkor is, amikor a kétség kínoz, akkor is, amikor vádolnak az emlékek, akkor is, amikor minden, de minden ellenünk tőr, akkor is, amikor még az is, akitől mindent várunk és akiért meghalni sem fájna, kételkedik bennünk . . .' minden próbáknak próbása és kevés léleknek drága adománya. Hanem akiben megvan mindez, az szikla, melyre szentegyházat lehet építeni.
Eljött a pünkösd, s egybegyűlének a tanítványok. Kint zúgott a sokaság, s aztán hirtelen megszállta a tanítványokat a szentlélek. Péter kilép és szólván a sokasághoz, prédikálni kezd a názáreti Jézusról, mint Messiásról. És megszületik az első keresztény pünkösd?

Keresztény testvéreim, vessetek számot lelkeitekkel. Vajon mit rejt az magában? Drágagyöngyöt-e, kavicsot-e, vagy emberi indulatok iszapját? És ne féljetek a nagy találkozásoktól, sőt keressétek azokat. Álljatok meg egy koporsónál, melyben kedvesetek nyugszik, vagy nézzetek a szemébe valakinek, aki szemmel nem, hanem csak lélekben látható. Ha meg van tibennetek ez a három, a követés, a megtérés és a megmaradás tehetsége, akkor ti is Péterek vagytok, akkor tirajtatok is anyaszentegyház alapíttatik:  Jézus anyaszentegyháza, mely újból és újból kell, hogy szülessen ahhoz, hogy meg ne haljon soha. Legyen minden pünkösd egy-egy újjászületés, melyben új Péterek tesznek tanúságot lelkük tartalmairól. Álljon tielőttetek, mint példa, Simon Péter, Jónának fia, aki kőszikla volt. Ámen.

		Pál, a tövishordozó
				2Kor 12,7-10

A kereszténység igazi apostola, leglángolóbb lelkű szószólója Pál apostol. Ez a tarzuszi látnok lelke ereje által meg tudta látni azt, akit testi szemeivel sohasem látott, s mártírhalált tudott halni egy olyan ember tanításáért, akivel életében nem is találkozott. A tizenkét tanítvány lehetett bátor, lehetett önfeláldozó, örök rajongó, mennyei láncokkal bilincselt lelki rab a názáreti Jézus lábainál, mert életében mindig mellette voltak, csodálatos személyiségét szemükkel látták, hangjának és szemeinek varázsa megbűvölhette őket, - de Pál nem látta Jézust, róla és tanításairól csak mások útján hallott. És mégis ő tett a kereszténység igazi apostola, az első nem-zsidó keresztény gyülekezetek megszervezője.
Valami, a mindennapinál nagyobb, lelkierő kellett mindegyekhez és csakugyan Pál apostol lángoló lelke mélyebb volt, sóvárabb volt az igazság utáni rajongásában; mint a többieké. Másoknak csoda kellett, emberfeletti és természetellenes jelenségek, hogy hinni tudjanak; Pálnak elég volt egy lelkébe villanó Láng, egy percre megértett csodálatos igazság - és ment, hitt, szenvedett és meghalt azért az igazságért. A két fajta lélek közötti különbséget mi sem jellemzi jobban, mint az a leírás, amit a tanítványok - tudva; vagy öntudatlan - a saját hitükről és a Pál hitéről jelképesen adtak. Tamás csak akkor hiszen, ha ujjait a feltámadott Krisztus sebeibe teszi, s ezzel iskolát alapít egy darva, materiális hitnek, mely a vallás lelki dolgait csak anyagias csodákban tudja megérteni és elfogadni. Pál apostol pedig a damaszkuszi úton a lelkébe világló képtől, a képzelete útján felidézett Jézus emberarcától, egész életére apostollá válik, egy- szellemi hit apostolává, akinek anyagias dolgok nem zavarják meg felsőbbrendű hitét.
Csak, ha megéltjük ezt a nagy különbséget, mely a szellemit is anyagiassá tevő tanítványok és az anyagiast is szellemiekben kiélő Pál apostol kőzött tátong, - csak akkor válik előttünk világossá az alapigénkben lefektetett igazság: “Amikor erőtelen vagyok, akkor vagyok erős!"

Kevés ember szenvedett annyit, mint Pál apostol. Jézus tanításának terjesztése közben számtalan megpróbáltatáson ment át. Ő maga mondja az alapigénket megelőző fejezetben: “A zsidóktól ötször kaptam negyvenet egy híján. Háromszor megostoroztak, egyszer megköveztek, háromszor hajótörést szenvedtem. éjt-napot a mélységhete töltöttem stb. (lásd II. Kor. 11, 24-31.) S mégis, ha megkérdezhetnők, vajon mi volt a legrettenetesebb megpróbáltatás. mely életében érte, az-e, amikor megvesszőzték, amikor megostorozták, megkövezték. amikor saját népe ellene fordult, vagy az-e, amikor hajótörést szenvedett, s éjt-napot a mélységben. a végtelen tenger zajló hullámain töltött remény és csüggedés között. - ő bizonyára így felelne: “Egyik sem ezek közül. Hanem az a tövis, mely testembe adatott, hogy gyötörjön engem, hogy felettébb el ne bizakodjam."
Háromszor könyörgött az Úristenhez, hogy távoztassa el tőle ezt a tövist, ám az Úr így felelt neki: Elég néked az én kegyelmem, mert az én erőm a te erőtlenséged által végeztetik el.
Nem ritka dolog, hogy életünk különben sírna folyását megzavarja egy-egy tövis, valami kínzó gyötrő seb. boldogságunkat megölni akaró testi, vagy lelki szenvedte. Mindnyájan tövishordozók vagyunk és hu akadna egy lelkünk belsejébe látó, újkori Veronika. ki szeretetének és szánakozásának selyemkendőjét reánk borítaná - lelkünk fájdalma ma is meglátszana rajta, mint véres képmás egy égő sebről és a fejünk körül e tövisekből font kínzó korona!
Micsodák ezek a tövisek? Igazi, hegyes szilánkok-e, amelyek sajgó sebeinkbe beletörtek, vagy pedig csak szimbolikus, lelki tövisek, amelyek azonban százszorta jobban fájnak? Ahány arca van ennek a titokzatos, lépteinket és gondolatainkat mindenütt megelőző életnek, - annyiféle lelkünkben is a tövis. Ahány faját az örömnek és bánatnak vágyakozásnak és kiábrándulásnak, szeretetnek és megcsalattatásnak költői elme valaha is megénekelte. - annyiféle lehet lelkünkben a tövis. Ahányszor csak megindulhattunk, eltévedhettünk, vagy megérkeztünk, -- annyiféle ez a tövis. És egyik fájdalmasabb, mint a másik. Gyöngeség, akadályozó testi, vagy lelki fék, örök szomorúságra késztő emlékezés, lábainkat gúzsba szorító életijedelem! Lehet, hogy testi nyomorúsággal vert meg minket a sors, szemeink nem látnak, füleink nem hallanak, gyógyíthatatlan betegség nyomorgat minket, nyomorékok vagyunk. Vagy lehet, hogy lelki töviseink vannak, nem tisztességtelen, nem bűnös, nem büntethető talán, - s mégis a fájdalom ezerszínű pokollángjait felidézi bennünk?

Melyik volt az a tövis, mely Pálnak adatott, ezek közül? Talán mindenik, s egy óriási tövissé válva, lelkébe hatolt. Gyönge szervezete volt, az utazás fáradalmai számtalanszor halálra csigázták. Minden ragályt és betegséget könnyen megkapott, s mindig akkor, amikor a legnagyobb szüksége lett volna erőre. Lelki Tövisei is voltak. A damaszkuszi utazás előtt üldözött és megölt keresztények vére az ő kezén száradt, s István, az első vértanú megköveztetése bizonyára örökké szemei előtt lebegett, mint vádoló, kínzó lidércnyomás.
Pál és mi, tövisek kötnek össze minket, tövisek, amelyek őt is üldözték és nekünk is fájnak!.
És mi szenvedünk velük, életünk pokol, ajkunk elfelejti a mosolyt és szemeinkből kihal a remény. Imádkozunk, mint Pál apostol, háromszor, százszor, tízezerszer, az Úristenkéz, hogy távolítsa el tőlünk ezt a keserű poharat - mégis hiába minden!
Hiába minden, a tövis életünk átkává leszen, hacsak . . . hacsak meg nem világítja a mi lelkünket is egy isteni láng és meg nem halljuk Pál apostollal az Úr szavát. Az én erőm erőtlenséggel végeztetik el.
E szavak és a nyomukban fellobbanó értelem csodálatos világot mutatnak meg nekünk, amely világ megpillantásakor Pál felujjong és diadallal kiált: Nagy örömmel dicsekszem azért az én erőtelenségemmel  mert, amikor erőtelén vagyok, akkor vagyok erős!
Ő megértette a tövist, az erőtelenség, testi, vagy lelki akadályozottság bölcsészetét, s int minket is, hogy tanuljuk meg mi is. Nehéz dolognak látszik? Figyeljünk Pál apostolra,  ő majd megtanít minket.
Mindenekelőtt is, halljuk tőle, hagyjatok fel a jajgatással és síránkozással.  Ha Jézus követői akartak lenni, mindenekelőtt ne féljetek szembenézni saját sorsotokkal. Mindnyájan tövishordozók vagyunk, legfeljebb egyikünknek mélyebben nyomúit a tövis fájó sebébe, mint a másiknak. Fogadjuk el hát, hogy nekünk is van valami tövisünk, mint ahogy elfogadjuk a reggeli felkelést, az étel és az ital szükségességét, a lázat, mely testünket gyötri, de amely mégis gyógyulást hoz maga után. Meglátjátok, amint felhagyunk a hiábavaló reménységgel, hogy az a tövis eltávolítható, - azonnal megszűnik az elvan elbírhatatlannak lenni. Maga a tövis nem olyan kínzó, mint az a gondolat: hogyan szabaduljunk meg tőle. Az, ami még gyógyítható, eltávolítható, megváltoztatható, - ellenség, amely ellen harcolni kell. Az azonban, ami eltávolíthatatlan és megmásíthatatlan, az már nem ellenség, csak élettárs, melynél legfeljebb ez lehet a kérdés: hogyan lehet vele a legjobban élni?
Utána pedig tanuljatok meg különbséget tenni az elfogadás és a feladás kőzött. A tövis megvan, vakok, süketek, nyomorékok, vagy sorsütöttek vagyunk talán, -- ez elfogadása a ténynek. De kétségbeesni, lemondani az életről, annak céljairól, örömeiről, ez már feladás, gyáva meghódolás. Hadd legyen a tövis testemnek kínzó átka, de szálljon a lelkem fel, az élet szellemi értékei felé, ahol reánk is sugároz az áldás. Ó, ne mondjátok, hogy ez lehetetlen! Hány és hány szellemi óriás ékesíti költészetünk, filozófiánk, kultúréletünk történelem-lapjait, akik pedig az élettől kevés jót, de annál több testi kínt örököltek! És ha szellemi a tövis, akkor is lehet elfogadni, megérteni, szállani magasságok felé, a legnagyobb próféták, igehirdetők, hitvallók és vértanuk egész sora tesz bizonyságot erről. Ha Pál apostol is, aki eme tövis ellenére is a kereszténység megalapítója tudott lenni!
Ha pedig már sikerült megszabadulnotok a tövishordozás lenyűgöző hatásától, akkor meg fogjátok látni a jutalmat is. Az emberek mindig szánakozással fordulnak a testi, vagy a lelki nyomorékok felé, s ó hogy fáj sokszor ez a szánakozás! Ám, ha azt látják, hogy mi e töviseket zokszó nélkül, ajkunkon szelíd mosollyal tűrjük, akkor már nem szánakoznak. akkor már csodálnak és szeretnek minket.
S megnyílik ekkor előttünk egy csodálatos távlat. Eddig csak azt tudtuk, hogy lehet élni töviseink ellenére is, s most lassanként látni fogjuk, hogy egy eddig elrejtett világ bűvös kapui tárulnak fel előttünk és csak előttünk, mert tövishordozók vagyunk. Megértjük a szenvedés lényegét és orvosságát, s amint ifjabb és újabb tövishordozóval találkozunk, mi már gyógyításra készem szorítunk velük kezet. Ezer más ember elmehet mellettük, megpróbálhatja, latba vetheti minden jószándékát, s mégsem fog tudni rajtuk segíteni. Senki, de senki nem tudja, mi heggeszti be a tövisek ütötte sebeket, egyedül csak az, aki maga is tövishordozó! Lehet-e ennél szentebb, magasztosabb feladat: meggyógyítani azt, akit senki más nem tud még csak megvigasztalni sem? Lehet-e ennél édesebb, gyönyörűségesebb hivatás: Istennek erejét, szent lelkét és gyógyító balzsamát tovább adni a szenvedőknek a mi gyöngeségünkön által? Az én erőm erőtelenség által végeztetik el, mondja az Úr. Boldogok mi, ha a mi erőtelenségünk ilyen erőt közvetíthet a vérben és könnyben fürdő világnak! Lehet-e csodálkozni hát, ha Pál apostol ujjongva kiált fel:
Örömest dicsekszem azért az én erőtelenségeimmel . . . mert amikor erőtelen vagyok, akkor vagyok erős!
És Pál apostol a damaszkuszi út látomásában Jézusnak, a legnagyobb tövishordozónak arcába nézett, s amit onnan kiolvasott, az a tövishordozás teológiája. Végig ment az akkor ismert világon, s tanította a vakok, bénák és nyomorékok, testi és lelki szerencsétlenek számára a tövisek üdvét. Erőtelen volt, tövishordozó volt ő maga is, de éppen ezért tudott lenni misszionárius, erős hitű és erős szavú hírnök, akinek erőtelensége által Istennek ereje végeztetett el.
 Ne féljetek azért és ne bánkódjatok, ha a ti életetek is megkeseríti egy testi, vagy lelki tövis. Értsétek meg Pál apostol tanítását, a tövishordozás tanúságait. Ám legyetek olyanok, mint ő. Becsüljétek többre a lelket, mint az anyagot, a szellemi javakat, a földi javaknál. Az élet koldusai vagytok? Szívetek rokonszenvre vágyik? Kérjetek akkor jó szót mulandó pénz helyett, s adjatok szeretetet, anyagias, hideg alamizsnák után. Ha megtanul játok ez anyagi világ szenvedéseit szellemiekben élni meg, ha sikerül nektek a test öröme helyett a lélek örömeinek őrülni, akkor ti is felkiálthattok vele: Nagy örömest dicsekszem azért az én erőtelenségeimmel, mert amikor erőtelen vagyok, akkor vagyok erős!

		János, a szeretet apostola
				1Jn 5,21

A legkedvesebb tanítvány, János apostol szavait vegyük ez alkalommal elmélkedésünk tárgyául. A názáreti Mester tanítványai közül hármat: Pétert, Jakabot és Jánost, mint legkiválóbbakat szoktat emlegetni, mint az eljövendő kereszténység oszlopait, leglángolóbb szívű és legáldozatosabb életű apostolait, Ez a három tanítvány együtt volt  Jézussal igehirdető útján végig, tanításait magukba szívták, s lelküket adták érette cserébe örök zálogúl. Mindennapi örömeiket feláldozták egy édesen fájó bánatért, az emberiség tévelygései megismerésének fájó szomorúságáért. És mégis boldogok voltak. Elhagyott világuk örömei helyett nyertek egy új világot, amelynek minden köve drágakő, minden útja célhoz ér, minden fájdalma gyönyör. A názáreti Jézus csodás személyisége kiömlött raktuk és ők egyszerre átváltoztak igénytelen pincenövényekből igézetes szent rózsatőkké. Olyanok voltak, mint három kötött pályájú bolygó, melyek minden fényüket körülrajongott napjuktól kapják s bár saját körükben holdakat tudnak magukhoz vonzani, követőket. sokaságokat, mégis rabok, mégis kötve vannak, egy áldott, jó rabság jármában: a megismert igazság fényében Istennek boldog rabjai.
Mert Jézus csodálatos személyisége átváltoztatta ezeket az embereket, jellemeket formált belőlük. Valami érdekes lélekcsere állott elő, mindenik lelket cserélt. Jézus arcára néztek, erre az isteni lángoktól világított, s mégis emberarcra, mely a ránézőnek mindig feleletet mutatott. Különös, egymástól elütő feleleteket, amelyek közül némelyik megcáfolni látszott a másikat, s mégis életet adott annak, aki leolvasta. Péternek, aki ingatag volt és önállótlan, mint egy költő, azt mondotta: Te Péter vagy!? S Péterből lett a keresztény egyház kősziklája. Jánosnak, aki hevesvérű volt és türelmetlen, akit eleinte így nevezett maga a Mester: a mennydörgés fia, ezt mutatta ez az arc: Légy megértő, dalolj, ha szidásra nyílik az ajkad, s ha gyűlölet kél a szívedben - szeress! S  keményszavú, haragos Jánosból lett a legkedvesebb tanítvány, álmodozó, halk szavú, költői lélek, aki a világ legszebb versét ebben az egy mondatban fejezte ki: Fiacskáim szeressétek egymást!
Alapigénk azonban épp ezzel a megváltozott Jánossal mondatja: Oltalmazzátok meg magatokat a bálványoktól!
Első pillanatra szinte ironikusan hat ez az intés. Hogyan, hát János mondja ezt, ez az átváltozott ember, aki Jézus arcának mosolyától elfelejtette régi énjét, mint egy gyűlöletes álmot? János mondja ezt, aki az összes tanítványok közül legjobban  b á l v á n y o z t a  a názáreti Mestert? Vajon talán nem vette észre ez az apostol, hogy ha valakit oltalmazni kell a bálványozástól, az épen ő maga? aki szobrot állított lelkében egy embernek; nem, aki a saját lelkét formálta. át olyanra, amily ennek ő Jézust látta? Vagy pedig Jézus nem ember volt, Isten volt Jézus és csakugyan őt kellett imádni a mindenható, egy Isten kizárólagossága helyett? Oltalmazzátok meg magatokat a bálványoktól? Nem éppen Péter, Jakab és János, ez oszlop apostolok voltak-e azok, akik körül bálványozták Jézust szívüknek teljes erejével?
Majdnem kétezer év vívódó, sebeket vágó, örök háborúságokat indító kérdései ezek, melyekre olyan nehéz a felelet. Legtöbben fel sem teszik ezt a kérdést, mert félnek a felelet nagy következményitől. akik pedig elég merészek végiggondolni e kérdések útját elejétől célig, egyszer csak azon veszik észre magukat. hogy megérkeztek, de közben eltávolodtak egymástól ellenkező irányokban, a világegyetem ellentétes pólusaira, az “igen" és “nem" soha össze-nemtalálkozó, el-nem-ismerő és egymást meg-nem-értő végleteiig. Vannak, akik nemmel felelnek a bálványozás rájuk szegzett vádjaira s azt állítják, hogy Jézus Isten volt, nem bálványozás tehát, ha körülveszik őt szívüknek és értelmüknek minden erejével és lelkesedésével. Mások igent bólintanak a vádra: Jézus is ember volt, egyedül a mindenható Isten az, aki minden érzésünket, gondolatunkat magának követelheti. El tehát Jézussal, aki ő t szereti, bálványozás vétkébe esik.
Mit jelent ez a szó: bálványozás? Az Ó-Testamentum könyveiben olvassuk, hogy Izráel népe szobrokat emelt Baál tiszteletére, az arany borjú imádatára, Molech bálványozására. Ha gondosan átolvassuk a zsidó nép történetét, a bálványozás körüli örök harcra bukkanunk majd minden oldalon. Ábrahám azért vezette ki népét Babilon földjéről, mert azok bálványokat imádtak az Eufrátesz partján. Jákob Sechemnél eltemetteti családjával a szíriai amuletteket  és bálványokat. A Bírák Könyve hét szolgasága hét bálványozás büntetése volt és utána Salamontól Manasszéig minden király harcolt a bálványok miatt, néha ellenük, sokszor mellettük is. Aztán rázúdult Izráelre a nagy fogság katasztrófája. Utána újfajta bálványozás bűnébe esett a nép, szobrok és képek helyett a törvény betűit imádták, mert azt hitték, ebben rejlik Izráel szabadulása. S kimondaná, hogy ez az utóbbi fajta volt a jobbik a sok bálványozás közül?
Az emberi lélek örök vágyódással sóvárog Isten után. Ameddig csak a történelem lapjait visszalapozhatjuk, mindenütt vágyódó lelkeket látunk, akik életük minden igyekezetével az örökkévaló Isten közelét keresik. Szándékait felfedezni, lényét megismerni, arcára rápillantani vágytak, hogy ez által földi boldogságukat előbbre vigyék. Micsodák ezek a nyomorúságos, szegényes ízléssel feldíszített, agyagból, vagy márványból formált, törékeny bálványképek? Istennek, az egyetlen élő Istennek megtagadásai-e? Új Istenek a régi helyett? Egy nagy forradalom, melyben detronizálják azt, akiben egyedül van pedig üdvösség és áldás.  Ó, nem! Az emberiség kiáltó tragédiája, tökéletlenségének markáns jelei ezek, melyekkel saját próbálkozásaik eredményét akarták kifejezni.
A háború előtti Franciaország szobrot emelt Páriszban az elveszített Straszburg városának. Elzász-i menekültek ezerszámra vették körül a szobrot, könnyeket hullattak, körüldédelgették az ércalakot, imádták, s ez imádatban boldogok voltak egy percig. Vajon azt hitte-e a tömeg, hogy az a szobor maga a város? Azt hitték, hogy az egész Straszburg belefér egy ércalakba a Concord terének egy elenyésző kis pontján? Dehogy. Hanem azon a szobron keresztül magukhoz ölették azt, amit az jelképezett, az ellenség kelére jutott, drága szülőföldet.
A bálványcsinálók filozófiája is csak ez. Kivetítik lelküket a teremtett világra, s alkotnák saját elképzelésük szerint Istent. Aki gyönge volt, hatalmas, bosszúálló Istent formált, aki erős, az megértő igazságot. A jó, szerető Atyát, s a könnyelmű, egy aranyborjút. Mutasd meg bálványodat, s megmondom, ki vagy! Ha a zsidó templomok minden bálványát kiállították volna, ma megtudod mondani minden egyes palesztinai város értékét, lelkét.
Ám szólod az Úr a Sinai hegyen Mózes lelkéhez: Én vagyok a te Urad, Istened . . . ne csinálj magadnak faragott képet énrólam! S az ember az Isten arcát megismerni vélt ember, döbbenve észlelt rá, hogy nem lehet a Mindenhatót képekben, avagy szobrokban kiábrázolni. Minden kép és minden szobor törékeny emberi alkotás, és az Úr tökéletességéhez mérten egy Michelangelo fantáziája is csak torzkép. Torzkép, melyet egyik nemzedék még csak Isten utáni vágyában emelt, de amelyet a fiak és unokák már összetévesztenek az Úrral. Össze kell törni hát az agyag és márvány isteneket, templomaikat földig kell rombolni, s behinteni a földet sóval, hogy helyükön még fű se nőjön".
S ezzel elvégződött az az emberi törekvés, mely Isten arcát kívánta látni. De elvégződött-e ezzel maga a lehetőség is; és mi sötétségben kell, hogy maradjunk, anélkül, hogy Isten áldó világosságát valaha is megpillanthatnók?
Ekkor segítségére jött az embernek az Isten.
Időről-időre megmutatta arcát utána-vágyódó, tiszta lelkű embereknek, okik ettől a látványtól egyszerre világolni kezdtek, s mint próféták, hitvallók és vértanuk hirdették az emberiségnek, amit láttak. Isten különös kegyelme volt az is, amikor megmutatta önmagát a názáreti Jézusnak is, de nagyobb mértékben, mint bárkinek másnak azelőtt, vagy azután az emberiség történelmében. S íme a názáreti ács fia az emberi mérték legmagasabb csúcsára magasztosult attól a meglátott istenarctól. Az Úr lelke megihletett egy földi lelket; s az a vaksötétben azonnal látni kezdett. A Mindenható kinyilatkoztatta magát Egy gyarló embernek, s azután égett abban az isteni láng. A Végtelen homlokon csókolta a cégest, s megtanította ismerni az örökkévalóságot. Mit számított ezentúl földi gyönyör, földi tökéletlenség, földi igazságtalanság?? Hiszen ez az ember már megismerte a testen felüli gyönyör álomképeit, megízlelte az isteni tökéletesség kenyerét, s látta a mindennapi hamisságok fölött az abszolút, örök igazságot. Kereszt, hol a te rémed. Koporsó, hol a te fullánkod? Halál, hol a te diadalmad? Ennek a megvilágított lelkű embernek a számára ezentúl nincs a keresztnek réme, nincs a koporsónak fullánkja, sem a halálnak diadalma, csak egy csodálatosan világló istenarc van, melynek mosolyához saját lelké t hozzáformálni egyetlen vágya lesz. A megpillantott istenarc felmagasztalta ezt a fájdalmakat és megaláztatásokat szenvedett embert az élet fejedelmének dicsőséges alakjává, hogy ebből az emberarcból, s ezen keresztül, lássuk a Mindenható Isten képét!

János, a legkedvesebb tanítvány sokáig nézte ezt az arcot, két hosszú év fáradalmain és örömein is által, egészen a kereszthalál megrázó végpontjáig. És azután is. Azt tartja a hagyomány, hogy hosszabb időre Pathmos szigetére rejtőzött János apostol. Talán az üldözések elől menekült, vagy pedig csak egyedül akart lenni önmagával. Pathmos szigetét azúrkék, enyhén hullámzó tenger veszi körül. János apostol bizonyára sokszor kiment a tengerpartra, s ott a ringó, apályzó és dagályzó hullámokba belerévedt. Olyan a tenger, mint az élet. Aki valaha is megértette a tenger melódiáit, mind azt mondja: olyan a tenger, mint az élet. Örökké ringó, mélységből a felszínre, napsugár felé áramló hullámhegyek folytonos harca a tenger. Mint az élet. A nagy, ismeretlen vizekből part felé törő, kevély, magas szirteknek nekirohanó, s aztán jajgatva, zúgva visszaeső víz-életek. S mint vijjogva keringő fehér sirályok, kérdez a lelkünk: miért?  Miért ez a meg nem álló, sziklábon megtörő örökös zajlás?  Mi ennek az értelme, a célja, a rendeltetése?
S a hullámok mélyén talán feltűnt egy töviskoronás emberarc, Jézus arca., s felelt: Te csak szeress! János apostol öreg volt már, de ez arcon túl látta azt a másik arcot, az Örökkévaló titokzatos képét, s megértette belőle a maga számára a törvényt: Te csak szeress!  Péter is belenézett ebbe az arcba. Jakab is, Pál is. Mindenik olvasott ki belőle valamit, azt, ami őbelőle hiányzott, vagy amire: Isten rendelte őt, s az egyikből lett szikla, a másik mindennapi élet, a harmadik tövishordozó.
Szikla, kicsiny dolgok és tövishordozás, mindhárom egy világ-misszió elengedhetetleni alapköve. Ám János mást olvasott ki. Egy negyediket, mely nélkül minden egyéb csak csengő érc és pengő cimbalom. És amikor már olyan öreg volt; hogy az imádság házába is hordszéken vitték, életének minden tanúságát, lelkének minden költészetét megtanította a híveknek ebben az egy mondatban: Fiacskáim, szeressétek egymást!
Fiacskáim, oltalmazzátok meg magatokat a bálványoktól! Ellentétbe jött-e önmagával János apostol? Bálványozik-e az, aki a názáreti Jézust hite, filozófiája, sőt élete középpontjába helyezi?
Az eddig elmondottakból folyik a felelet. Ha valaki azt mondja: Jézus maga az Isten, bálványozásban vétkes, mert még ez a csodálatos ember is csak csekély részét leshette el az örökkévaló lényének. Még ez a tündöklő csillag is csak bolygó, Istennek életet és meleget adó napja mellett. Még ez a felsőbbrendűvé magasztosult lélek is csak tükör-szilánk, melyben a Végtelenség egy kis része visszatükrözik!
Ha azt mondjuk: félre Jézussal, mi magunk fogjuk megtalálni és megismerni Istent elménk segélyével, akkor is bálványozás vétkébe esünk. Leborulunk és imádjuk a magunk véges és tökéletlen értelmét, s elvetjük azt, akin keresztül vezet minden út, minden igazság és minden élet a Legnagyobbhoz.
Ám ha azt mondjuk: Jézusnak arca emberarc, szavai emberi hangok, élete emberi élet voltak, amelyek azonban Isten látásától az emberi tökéletesség fogalmaivá kristályosultak, - ha azt mondjuk, Isten megmutatta magát az embereknek a názáreti Mesterben, s aki az ő útján megindul, Istenig ér; aki az ő szemeibe néz, Istenig lát; aki az ő szavaira hallgat, Isten beszédét hallgatja, - akkor nem bálványozunk, hanem ráléptünk az egyetlen helyes útra, amelyen ember csak járhat.
Nézzetek hát ti is bele ebbe az arcba, ezekbe a szemekbe, s olvassátok ki onnan életetek értelmét és rendeltetését. Ha azt teszitek, amit ő mondott nektek, ha azon az úton jártok, amelyet ő mutatott, végtelen gazdagságot szereztek magatoknak, mely az élet szegénységében, a sovány esztendőkben, ellát, megóv az éhhaláltól, táplál és diadalra segít. Jézus emberarcát helyezzétek minden más földi arc fölé, szeressétek ezt az arcot, kövessétek annak mosolyait és ráncbahúzódó intéseit, s akkor megóvtátok magatokat a bálványoktól.